Downloaded from YTS.MX
‫- סרט מקורי של NETFLIX -‬
Official YIFY movies site: YTS.MX
‫זהו סיפור משאלתי האחרונה והחשובה ביותר.‬
‫חלום שאני רוצה לחלוק עם הבן שלי.‬
‫בשביל זה המחברת הזו.‬
‫זה הספר שאימא כתבה לטומי הקטן.‬
‫בתקווה שהוא ילמד כמה חשוב זה להיות עצמך,‬
‫ושהוא יכיר את הסיפור שלו.‬
‫אני רק מקווה שאסיים אותו.‬
‫מכאן, בבקשה.‬
‫סליחה.‬
‫חכה בחדר ההמתנה. יחפשו אותך שם.‬
‫כן, הינה התיק שלה…‬
‫- חדר הלם -‬
‫תודה.‬
‫היי, פדה, אני לא רוצה להישאר פה.‬
‫אם בביטוח לא יקשיבו לי,‬ ‫יצטרכו לתת לנו חדר פרטי.‬
‫בסדר, אבל תתקשר אליהם ותשגע אותם.‬
‫זה טיפול של חצי שנה. חייבים לתת לי מיטה.‬
‫אני אשגע אותם עד שהם יקשיבו.‬
‫אבל באמת תשגע אותם.‬ ‫-כן. יטופל.‬
‫דיברת עם טומי?‬ ‫-כן. הוא בדיוק התעורר.‬
‫אמרתי לאבא שלך שאאסוף אותו אחר כך.‬
‫דיברת עם הרופאים?‬ ‫-כן.‬
‫ומה?‬
‫הם אמרו שיתנו לך‬ ‫"טוס" או "טילוס", אני לא יודע.‬
‫משהו לחסימת מעיים.‬
‫אז אני חייבת להישאר פה?‬
‫עד שזה יעבוד, אני מניח.‬
‫בחייך, פדה, אני לא מטומטמת.‬ ‫הסירו לי את השחלות, לא את המוח. ‬
‫נו. לא אשפזו אותי כדי לגרום לי לחרבן.‬ ‫מה העניין?‬
‫טוב.‬
‫אחרי המשפט "אנחנו צריכים לדבר"‬ ‫תמיד מגיע משהו נורא,‬
‫אבל לא נורא כמו בפעם ההיא.‬
‫יומיים אחרי הניתוח שלקח את הרחם שלי,‬ ‫השחלות שלי‬
‫ועוד כמה דברים לבדיקה,‬ ‫ידעתי שמשהו מאוד לא בסדר.‬
‫אבל אפילו המנתח לא העז לספר לי.‬
‫הכול מרגיש יותר עז ובהיר כשגוססים.‬
‫רוצים להרגיש, לטעום ולאהוב.‬
‫אבל יחד עם זאת, העזות הזאת לא בת קיימא.‬
‫אף גוף חולה לא יעמוד בזה.‬
‫אז צריך לחפש דרכים לבדר,‬ ‫לשעשע ולהסיח את דעתך.‬
‫כאן נכנסת לתמונה המדיה החברתית,‬ ‫או טוויטר, ליתר דיוק,‬
‫שם אפשר להיות דרמטי או להתווכח במשך שעות‬
‫על האם להשתמש בטמפון או בפד, בטח.‬
‫אבל שם אני גם יכולה לשתף מה קורה איתי.‬
‫לחלות בסרטן זה כמו לחלות בשפעת.‬
‫זה לא משהו להתבייש בו.‬ ‫רק שזה פי אלף יותר גרוע.‬
‫ולא לדבר על זה, זה להיות כמו אלה שאומרים,‬
‫"זאת מחלה ארוכת טווח וכואבת".‬
‫- ארוך וכואב, הזין שלך. -‬
‫- חוץ מה"ארוך", כמובן. -‬
‫ברגע שפרסמתי את זה,‬ ‫קיבלתי כמות עצומה של הודעות אהבה‬
‫מאנשים שאני בכלל לא מכירה.‬
‫עכשיו, זה לא אישי נגדכם,‬
‫אגיד לכם איזה משפט שאני שונאת לשמוע:‬
‫"הכול יהיה בסדר."‬
‫"בסדר" בתחת שלי.‬
‫להגיד לחולה סרטן שהכול יהיה בסדר‬
‫זה כמו להגיד למישהו שעומד לחצות את המדבר‬ ‫ששם בקצה הרחוק יש נווה מדבר.‬
‫הוא הולך לגן מחר.‬
‫טוב, בואי נעלה למיטה.‬
‫בזהירות.‬
‫הינה.‬
‫נעלי הבית.‬
‫זהירות על העירוי.‬
‫תוכל להעביר לי את השלט בבקשה, לואיס?‬
‫תראי, הכפתור הזה הוא כדי לבקש תה,‬
‫ללכת לשירותים או כל דבר.‬
‫וזה נועד ל"הצלת מורפיום".‬ ‫ברגע שאת מרגישה כאב, תבקשי את זה.‬
‫אל תחכי עד שתרגישי כאב חזק.‬ ‫תבקשי את זה. בסדר?‬
‫אם תצטרכו משהו, תקראו לנו.‬
‫בסדר, תודה.‬
‫להתראות.‬ ‫-להתראות.‬
‫אז? מה דעתך על החדר?‬
‫הוא נחמד, לא?‬
‫תראי, יש נוף.‬
‫מה אתה רואה?‬
‫לא הרבה.‬
‫זה די מחורבן, האמת.‬
‫אתה נשאר לישון פה?‬
‫ברור.‬
‫מה נעשה עם טומי?‬
‫כבר דאגתי לזה.‬
‫אבא שלך או אימא שלי ייקחו אותו לגן.‬
‫אני אאסוף אותו,‬
‫אביא אותו לכאן ואז אקח אותו בחזרה.‬
‫אתה ישן על הכורסה הזו?‬ ‫-כן.‬
‫אתה תחטוף הרפס.‬
‫אבקש מאדריאן שק שינה.‬
‫יעיפו אותנו.‬
‫לא, אשתמש בו בלילה ואז אשים בצד.‬
‫זה בסדר.‬
‫פדריקו?‬ ‫-כן.‬
‫מה שלומך? דייגו ויניה, הרופא הראשי.‬
‫מה שלומך? נעים מאוד.‬ ‫-טוב.‬
‫אני לא לובש את המדים בימי ראשון,‬ ‫אבל אני תמיד בא לבקר כמה מטופלים.‬
‫מחלות לא יוצאות לחופשות, אתה יודע.‬ ‫-בטח.‬
‫טוב, בדיוק בדקתי את מריה.‬ ‫רציתי לספר לך על מצבה.‬
‫אין חסימת מעיים.‬
‫הגידול באגן לוחץ על התריסריון שלה.‬
‫מאחר שהמדדים לא טובים,‬
‫אני חושב שהכי טוב בשבילה‬ ‫יהיה להישאר באשפוז.‬
‫בהתחשב במצבה,‬ ‫לא נוכל לנתח אותה או להמשיך עם כימותרפיה.‬
‫ומה נוכל לעשות?‬
‫בינתיים, נוכל לשפר את התנאים שלה.‬
‫הייתי נותן לה קצת קורטיקואידים‬ ‫כדי לנסות לשלוט בגידול.‬
‫בכל אופן, דוקטור, כל זה זמני.‬
‫אין עוד שום דבר לעשות לגבי המחלה?‬
‫כן, יש הרבה מה לעשות.‬
‫אפשר להפחית את הכאב שלה, למשל. זה חשוב.‬
‫אפשר לארח לה חברה. גם זה חשוב מאוד.‬
‫תראה, במקרים כאלה,‬ ‫יש שני דברים בראש סדר העדיפויות שלי:‬
‫שמטופלים לא יסבלו‬ ‫ושהם ילכו הביתה בהקדם האפשרי.‬
‫לחכות בבית זה תמיד עדיף,‬
‫באווירה מוכרת, מוקפים באהובים.‬
‫לחלק מהעכבישים יש שתי עיניים,‬ ‫ולאחרים יש יותר.‬
‫וכמה רגליים יש להם?‬
‫אני לא יודע כמה, אבל…‬
‫כדאי שאבדוק.‬
‫אימא!‬
‫היי!‬ ‫-שלום!‬
‫שלום!‬ ‫-תן לי את התיק שלך.‬
‫הינה.‬ ‫-איזה יופי שבאת.‬
‫מה שלומך? איך היה היום בגן?‬
‫היום לא…‬
‫לא הלכתי לגן לפני כמה ימים.‬ ‫-באמת?‬
‫זה כזה מגניב שבאת לבקר אותי.‬
‫אחר כך אבדוק אם בגן ליד הבית יש מקום פנוי.‬
‫זהירות, היא מאוד גבוהה!‬
‫המיטה הזאת לא דומה למיטה בבית.‬ ‫זו מיטה רובוטית.‬
‫כן, תרים אותה, בבקשה.‬
‫אני צריכה שהרגליים שלי יהיו למעלה‬
‫והראש למטה.‬
‫ביי!‬
‫אני מתקפלת.‬
‫תמשיך.‬
‫ביי!‬
‫כשאני לוחץ על הכפתור, זה מתפוצץ.‬
‫פצצה מהשמיים נופלת ומתפוצצת.‬
‫רעיון נהדר, טומי. תגרום למיטה להתפוצץ.‬
‫לא!‬
‫- אני לא יכולה ללכת הביתה -‬
‫- כי זה יצריך שתי משאבות,‬ ‫ומשמרת אחות משולשת. -‬
‫- ולמכור כליה, משהו שעוד בריא. -‬
‫פדה?‬
‫אני רוצה שתביא לי מחברת.‬
‫אפשר לבקש מלורדס.‬ ‫היא מכינה כאלה בעבודת יד.‬
‫יש אחת חמודה מאוד עם זאב על הכריכה.‬
‫אני רוצה לכתוב כמה דברים לטומי.‬
‫בסדר.‬
‫- מודיעין -‬
‫אמרנו עשר. מה השעה עכשיו?‬
‫עשר ועשרים.‬
‫אנחנו נפספס את שעות הביקור.‬
‫זה עד שתים עשרה, מארו.‬
‫היי, מה נשמע?‬ ‫-בוקר טוב.‬
‫מתי מסתיימות שעות הביקור?‬ ‫-של הבוקר, בשתיים עשרה.‬
‫בסדר.‬
‫שלום, בוקר טוב.‬
‫אז מתי הן מסתיימות?‬
‫הינה הם.‬
‫איזה כלבות. הן התארגנו לבוא כולן יחד.‬
‫לא כזה סיפור.‬
‫למה לא אמרתן לי שאתן נפגשות לפני?‬
‫רצינו להביא לה משהו, מתנה קטנה.‬
‫למה מתנה? אנחנו לא הבאנו כלום.‬
‫לא חשוב, נשתתף בזה.‬
‫זה מכולנו. זה בסדר.‬
‫לא, מה? לך לקנות משהו. קדימה.‬ ‫-איפה אמצא משהו עכשיו?‬
‫אני לא יודעת. תביא כל דבר.‬
‫טוב, יש קניון במרחק שני רחובות מכאן.‬
‫את צוחקת?‬ ‫-טוב.‬
‫תן לי את המפתח לאוטו, אני אלך.‬ ‫-לא. תעלי, אני אלך.‬
‫אבוא גם, ליתר ביטחון.‬
‫רגע. באיזה חדר היא?‬ ‫-קומה שנייה, 216.‬
‫216. למה היא נהיית כזו?‬
‫טוב, זה בסדר.‬
‫היי, אנחנו לא עולות למעלה כולן ביחד, נכון?‬
‫לא, בואו נלך לקבוצות.‬ ‫-בואו נלך בשקט.‬
‫לא, ימינה.‬
‫פדה.‬
‫מה שלומך?‬
‫מה קורה?‬ ‫-איך הולך?‬
‫היי.‬ ‫-מה שלומך?‬
‫מה שלומך?‬ ‫-בסדר.‬
‫בסדר? היי, תצטרכו לחכות קצת‬ ‫כי היא עם הרופא עכשיו.‬
‫בסדר.‬ ‫-כל השאר עולות, בכל מקרה.‬
‫רגע, כולם באו?‬
‫כן.‬ ‫-כן.‬
‫ייתנו לכולנו להיכנס ביחד?‬ ‫-אני לא יודע. ננסה.‬
‫רוצה לשבת?‬ ‫-לא.‬
‫מה שלומה?‬
‫בסדר. רגועה.‬
‫יש לה כאבים?‬
‫היא אומרת שקצת.‬
‫שהיא עומדת בזה.‬
‫אתם יודעים איך היא.‬
‫אה, יש לה חדר מדהים. נהדר. חמישה כוכבים.‬
‫יופי.‬
‫טוב, בסדר גמור.‬
‫איך את מרגישה היום?‬ ‫-רע.‬
‫אני מאושפזת שוב, בדקו אותי 20 רופאים,‬
‫אף אחד לא יכול לעשות כלום,‬ ‫נמאס לי לשכב במיטה.‬
‫אני מבין. מה עם הכאב?‬
‫לא, זה בסדר. אני עדיין עומדת בזה.‬
‫הלכת לשירותים?‬ ‫-לא.‬
‫בסדר. נעקוב אחרי זה.‬
‫אני ארים לך את משענת הגב‬ ‫כדי שנהיה באותו הגובה.‬
‫הינה.‬
‫מה שלומך?‬
‫בסדר גמור.‬
‫נהדר.‬
‫שאלה:‬
‫כשזה יהפוך לבלתי נסבל, תרדימו אותי, נכון?‬
‫נדבר על זה בשלב מסוים.‬
‫ואז לא נדבר על זה שוב. אבל עוד לא.‬
‫כמה זמן נשאר?‬
‫עד שמה?‬ ‫-עד שהרגע הזה יגיע.‬
‫לא, טוב, אין לי דרך לדעת.‬
‫בכל מקרה, אף אחד לא עוזב לפני זמנו.‬
‫אל תדאגי,‬ ‫אני לא יכול לעשות שום דבר שיזרז את זה.‬
‫את בסדר בחדר הזה?‬ ‫-כן.‬
‫מאוד חשוב לי שיהיה לך נוח.‬
‫מה נראה לך…‬
‫למה זה קרה לי?‬
‫זה לא קרה לך.‬
‫זה הכול שלך…‬
‫זה לא וירוס, חיידק שמגיע מבחוץ ותוקף אותך.‬
‫אחרת זה היה מדבק.‬
‫הסרטן הזה‬
‫הוא 100 אחוז שלך.‬
‫אפשר להגיד ששמו מריה.‬
‫בוא לא נגיד את זה.‬
‫לא, נכון?‬ ‫-לא.‬
‫זה גנטי.‬
‫כן, יש סוגי סרטן ש…‬
‫קשורים למנהגים, הרגלים.‬
‫אם את מעשנת שלוש חפיסות סיגריות ביום,‬
‫סביר להניח שתקבלי סרטן ריאות.‬
‫אבל באופן כללי, זה קשור למידע הגנטי שלך.‬
‫הם יכולים להיכנס?‬
‫זו עצרת.‬
‫כולם חברים.‬
‫תגיד להם להיכנס.‬
‫קדימה.‬ ‫-שלום.‬
‫שלום.‬ ‫-מה שלומך?‬
‫תודה.‬
‫מה שלומה?‬
‫היא יודעת הכול.‬
‫היא קלטה מהר. היא חכמה.‬
‫אני מתחיל לראות‬ ‫איזו מין מערכת יחסים יש לכם.‬
‫זו סימביוזה פתולוגית שפויה.‬
‫אבל אל תדאג,‬ ‫זה אותו דבר כמו שיש לי ולאשתי.‬
‫טוב, טומי, תראה, הינה אימא שלך,‬
‫בחדר המגה-סופר-אולטרה-VIP הזה,‬
‫שאבא שלך השיג, כי הוא גאון ארור.‬
‫תראה את כורסאות המעצבים המדהימות האלה.‬
‫תראה את הרצפה הזו.‬
‫ותן לי להראות לך, בן,‬
‫איך נראים השירותים.‬
‫תראה את זה, שיש.‬
‫שיש.‬
‫זה מרהיב.‬
‫טוב, והינה אימא שלך,‬
‫שכרגיל, לשם שינוי, כמעט לא שמה לב אליי,‬
‫משחקת אותה טיפשה ומסתכלת בטלפון שלה,‬
‫בטוויטר ומי יודע מה.‬
‫תמיד אותו דבר.‬
‫והינה את עם כל החברים שלנו.‬ ‫-תנסי יותר.‬
‫אני אציג לך אותם, בן, תראה:‬
‫זו שוי.‬ ‫-רגל.‬
‫היא פסיכולוגית לאקאניאנית מ‬‫כובדת‬‫.‬
‫לא, תפסיק.‬
‫מה אמרתי לא בסדר?‬ ‫-אני לא פסיכולוגית.‬
‫מה את?‬ ‫-אנליסטית.‬
‫היא תרביץ לך.‬ ‫-לא…‬
‫היא אנליסטית לאקאניאנית, סליחה. אני מתנצל.‬
‫זה יותר גרוע.‬
‫הינה פאולה.‬ ‫-שלום, טומי.‬
‫היא סופרת.‬ ‫-זה נכון.‬
‫אתה תקרא את הספר שלה,‬ ‫כי היא מזכירה בו את אימא שלך.‬
‫הינה צ'ארלי.‬
‫היי, צ'ארלי.‬
‫גבירותיי ורבותיי.‬
‫יותר מחבר…‬ ‫-הוא אחות.‬
‫אחות, נכון.‬ ‫-לגמרי.‬
‫תיזהר בדבריך.‬
‫כאן יש לנו את ברנדה. היא אומנית.‬
‫האמת היא שהיא "נמאסומנית",‬ ‫כי נמאס לה מהכול.‬
‫נמאס לה מכולם.‬
‫הינה היא. היא מעצבת, מאיירת.‬
‫גאונה.‬
‫זו, גבירותיי ורבותיי, ורה.‬
‫תאמינו או לא, היא מנכ"לית חברת ביטוח.‬
‫היא שזופה כל השנה.‬ ‫-תראו איך היא צוחקת.‬
‫מהמם.‬ ‫-והינה לטי.‬
‫היא עובדת בעירייה.‬
‫אם תסתבך, בן, תדבר עם לטי והיא תטפל בזה.‬
‫אני אטפל בזה.‬
‫תראה.‬
‫זו אגוס.‬
‫היא מלמדת עיתונאות ורוקדת טנגו.‬
‫כן!‬ ‫-בבקשה.‬
‫בדיוק ככה. תנענעי.‬
‫והינה רוקסי.‬ ‫-כן.‬
‫עקרת בית, חבר'ה.‬
‫מה? לא רק.‬
‫מה?‬ ‫-אני גם עובדת סוציאלית.‬
‫אבל לא עשית תואר. סיימת את הקורס?‬
‫תכסחי אותו.‬
‫בסדר, עובדת סוציאלית. סליחה. טוב.‬
‫והינה מארו.‬
‫לא אציג בפניך את הטיפוס הזה,‬
‫כי תצטרך לסבול אותה כל חייך.‬
‫כמו הרנן, שנמצא שם מאחורה. איש טוב ומסכן.‬
‫הרנן מוכר וקונה דירות.‬ ‫איך קוראים לזה עכשיו?‬
‫הוא "ברוקר".‬
‫ברוקר, נכון.‬ ‫-ברוקר נדל"ן.‬
‫ברוקר.‬ ‫-בדיוק.‬
‫טוב, זהו זה.‬
‫אנחנו מחליטים אם היא נשארת כאן‬ ‫או שנלך הביתה,‬
‫אבל כאן מנקים בשבילך הכול.‬ ‫זה כמו ירח דבש בשבילנו.‬
‫כן, בטח.‬ ‫-תראה את זה, בן.‬
‫תראה איזה נוף יש לנו, פנורמי.‬ ‫-מרהיב.‬
‫בטון טהור, בטון טוב.‬ ‫-תראו את השדה הירוק מאחור.‬
‫אז, הינה אנחנו.‬
‫בין חברים, נקרעים מצחוק,‬
‫ככה אימא שלך…‬
‫כזאת בת אדם היא אימא שלך.‬
‫האישה הזאת.‬
‫ולכן אני אוהב אותה ככה.‬
‫ביי, בן.‬
‫זה מדהים כמה אנשים אומרים לי‬ ‫שאני אמיצה וחזקה.‬
‫אני חושבת שמה שאני עושה זו האפשרות היחידה.‬
‫מה עוד אני יכולה לעשות?‬
‫לשקוע ברחמים עצמיים?‬
‫עדיף שאעשה את "תוכנית הסרטן" בטוויטר.‬
‫האמת היא שאני מרגישה רע כל הזמן.‬
‫זה כמו להצליח כל הזמן, אבל להפך.‬
‫עוד עין.‬
‫ו…‬
‫אני חושבת שכדאי שנשאיר את הפיצות לאחר כך,‬
‫כי אני ממש נהנית להכין עיניים.‬
‫- הכול חרא ואני עומדת למות.‬ ‫אולי זה יקרה מחר, מי יודע. -‬
‫- זה יהיה חבל.‬ ‫עוד יש לי כמה בדיחות מוצלחות. -‬
‫זה אחד שמח וזה אחד כועס.‬
‫זה אחד ממש שמח.‬ ‫-וזה?‬
‫זה אחד עצוב.‬
‫למה?‬ ‫-כי אלה הם השמחה.‬
‫איזה צבע זה כעס?‬ ‫-אדום.‬
‫ועצב?‬ ‫-זה.‬
‫יש שלושה שמחה ועצב אחד?‬
‫טוב מאוד.‬
‫זה אחד שמח?‬
‫לא.‬ ‫-זה העצוב?‬
‫שלושה שמחים, וזה אחד עצוב.‬
‫לא, זה… זה כועס.‬
‫וזה שמח, שמח.‬
‫למה זה כועס?‬
‫כי הוא רוצה שהשמח… הכועס כאן.‬
‫זה הצבע של הכועס.‬
‫נכון.‬ ‫-והצבע הזה כחול,‬
‫שזה עצב.‬
‫זה נכון.‬
‫איזה ביש מזל, לחלות ככה.‬
‫אני מתגעגעת ללצאת איתך לטיולים‬ ‫ולבלות חצי שעה על כל דבר.‬
‫לפעמים אנחנו יוצאים לשוטט, לקנות אוכל,‬ ‫לאכול גלידה,‬
‫ואתה נכנס להתקפי זעם ולא רוצה ללכת.‬
‫ואתה רוצה לרדת מהעגלה באמצע שדרה.‬
‫אני מתגעגעת לזה.‬
‫ואני רוצה שתדע שאלה היו הרגעים…‬
‫הכי מאושרים בחיי.‬
‫אני אוהבת אותך.‬
‫שלום, מריה.‬ ‫-סליחה.‬
‫זאת מרינה, מתמחה חדשה.‬
‫היא התחילה לעבוד איתנו השבוע.‬ ‫היא תהיה בבית החולים לכמה חודשים.‬
‫היי, מרינה.‬ ‫-היי, מה שלומך?‬
‫בסדר.‬ ‫-איך היה לך אתמול בלילה?‬
‫ככה ככה. היו לי קצת כאבים.‬
‫ובחילה?‬ ‫-גם.‬
‫טוב, תירגעי. אנחנו נטפל בזה.‬ ‫-בסדר.‬
‫סיימת את הלימודים מזמן?‬ ‫-בדצמבר, לא מזמן.‬
‫נהדר.‬ ‫-כן.‬
‫באיזו התמחות?‬ ‫-קרדיולוגיה.‬
‫שלום.‬ ‫-שלום, דוקטור.‬
‫מה שלומנו?‬ ‫-ככה ככה.‬
‫קצת כואב לה.‬
‫בואו נראה.‬
‫תני לי לראות.‬
‫כאן?‬ ‫-כן.‬
‫כמו משיכה, נכון?‬ ‫-כן, כמו משיכה.‬
‫אם זה יתעצם, נצטרך לתת מורפיום.‬
‫כן? אי אפשר לחכות עם זה עוד קצת?‬
‫בשביל מה? לא, זה יעזור עם הכאב.‬
‫אני לא יודעת, כי זה לא כזה נורא.‬
‫את תרגישי טוב יותר. אל תשללי מעצמך.‬
‫פדה, בוא נארגן קצת דברים, נכון?‬
‫כי לא ידוע כמה זמן היא תהיה פה.‬
‫כמה שהגוף שלה יצליח, כנראה.‬
‫אתם מכירים את מארי.‬
‫יום אחד היא תגיד, "הספיק לי",‬
‫והיא תרצה לארגן הכול, אפילו את השעה.‬ ‫-כן.‬
‫אבל זה לא קשור אליה. מדובר בך ובטומי.‬
‫ארגנתי את הגן של טומי‬ ‫עם אימא שלי ועם אבא של מארי.‬
‫זה לא רק הגן. אתם חייבים לאכול.‬
‫אי אפשר לחיות מסנדוויצ'ים.‬
‫אם תצטרך לבלות כאן חודש-חודשיים,‬ ‫מה תעשה?‬
‫לא נוכל להזמין אותך לאכול‬ ‫כי אנחנו גרים רחוק.‬
‫מושלם. תודה, אני אסתדר. כן.‬
‫אבל תצטרך להחליף בגדים, למשל.‬ ‫שיהיו לך נקיים…‬
‫רדי ממני, מארו. אלה זמנים קשים.‬
‫בגלל זה לא התקלחת כבר שבועיים?‬ ‫-זה מידע נחוץ?‬
‫זה מגעיל.‬ ‫-מארו צודקת.‬
‫אנחנו צריכים להתארגן.‬
‫כן, ביקורים, למשל.‬
‫אתה לא יכול להיות פה כל היום.‬
‫בסדר.‬ ‫-אני אפתח צ'ט קבוצתי לגבי מארי,‬
‫עם עדר 12 הבנות וצ'ארלי,‬
‫ונארגן את כל הביקורים משני עד שני.‬
‫הלו?‬
‫מי זו?‬
‫שלום, מה שלומך?‬
‫כן, היא קיבלה את זה.‬
‫כן, היא מתה עליה.‬
‫תודה רבה.‬
‫ביי.‬
‫זו הייתה לו, מהמחברות.‬
‫היא חברה של מארי מקבוצה אחרת, נכון?‬
‫מקבוצת הרקמה והיצירה. החרא הזה.‬
‫היא נהדרת, בכל מקרה.‬
‫היא רוקמת, אבל היא נהדרת.‬
‫יש לי כאב חדש בכל יום.‬ ‫עכשיו הגב שלי כואב מאוד.‬
‫כן, את שוכבת במיטה הרבה.‬
‫ננסה לבקש מזרן אוויר.‬
‫זה לא כאב אתמול.‬ ‫-בזהירות.‬
‫לא, הגוף שלך שברירי יותר. את רגישה יותר.‬
‫תחזיקי את העירוי, בבקשה.‬
‫נחמד בחוץ, נכון?‬
‫כן, שמשי.‬
‫אני רוצה לראות.‬
‫את יכולה ללכת לבד?‬ ‫-כן.‬
‫את בסדר?‬
‫מרכיבים שם מנוף ענק.‬
‫את יודעת אם בונים משהו?‬
‫אומרים שקניון.‬
‫קשה להבין שהעולם מתקדם בלעדינו,‬
‫אבל צריך לקבל את זה.‬
‫או אפילו לא.‬
‫אנחנו כל כך חסרי משמעות ליקום,‬
‫שהוא לא שם זין אם נקבל את זה או לא.‬
‫אפילו אם בא לך לרדת, לעלות,‬
‫אפילו אם בא לך להשהות‬ ‫קרצינומה גרורתית מתפתחת בדרגה 100‬
‫כדי, נגיד,‬ ‫לראות את הבן שלך מסיים בי"ס יסודי.‬
‫העולם ממשיך, ויותר מזה,‬ ‫הוא מתקדם יותר ויותר מהר.‬
‫מה קרה, מריה? מה את צריכה?‬
‫אני צריכה לשירותים, דחוף.‬ ‫אני צריכה להקיא.‬
‫מה זה היה?‬
‫בואי, קדימה.‬
‫אמרתי לך שזה רעיון גרוע לעשות פה קמפינג.‬
‫אם תמשיכי להקיא, נצטרך להחדיר לך קטטר.‬
‫בסדר.‬ ‫-בסדר?‬
‫יותר טוב?‬ ‫-כן.‬
‫את מרגישה יותר טוב?‬ ‫-כן.‬
‫תקראי לי אם תצטרכי עוד משהו.‬
‫בסדר.‬ ‫-בסדר?‬
‫לא ראיתי כלום. תחזרו לישון.‬
‫תודה.‬
‫למה לא קראת לי אם הרגשת רע?‬
‫כי ישנת עמוק, ואתה צריך מנוחה.‬
‫וגם, כי אני צריכה להיות מסוגלת‬ ‫ללכת לבד לשירותים.‬
‫אני צריכה.‬
‫- הקאתי יותר משאכלתי. -‬
‫- אני מאשרת שזה בלתי אפשרי‬ ‫להקיא בלי לבכות. -‬
‫- אני אף פעם לא בוכה מול התינוק שלי,‬ ‫אבל אני רק בת אדם, -‬
‫- אני לא יכולה לעשות הכול כל הזמן. -‬
‫- למזלי, הגוף שלי החליט לישון ל-14 שעות, -‬
‫- כי לשבת במיטה מתחיל לעצבן אותי -‬
‫- ואין שום דבר מחורבן‬ ‫שאני יכולה לעשות בנידון -‬
‫- עשו לי שטיפת קיבה אתמול בלילה.‬ ‫אני ממליצה על זה. אני מרגישה נהדר עכשיו. -‬
‫- מה שאמרתם לי זה כל כך נחמד! -‬
‫- אני מקווה שזה יחזיר את התחת שלי,‬ ‫זה מה שחשוב. -‬
‫- ערב טוב,‬ ‫יש אנשים שתלוי להם צלב מעל המיטה, -‬
‫- לי יש נסיוב. -‬
‫- מחר אענה לעוד הודעות וכאלה, -‬
‫- עכשיו יש לי ספר לסיים. ליתר בטחון… -‬
‫אני מאוהבת בטירוף בירכיים החזקות שלך,‬
‫בתספורת בסגנון מיק ג'אגר שלך,‬ ‫בפה שלך שנראה כמו שלי.‬
‫אתה בדיוק כמוני כשהייתי ילדה.‬ ‫אבל אני מרגישה שאתה מאושר יותר.‬
‫או שאולי זו משאלה?‬
‫אני רוצה ללכת רחוק,‬
‫לשדה שבו אפשר לרוץ בפראות, לצרוח.‬
‫- פרק 21: מחשבות מטופשות שיש לי -‬
‫אני מרגישה קנאה וקנאות‬ ‫באנשים שיראו אותך גדל.‬
‫ברכותיי על הכתבה על אשתך.‬
‫איזו כתבה?‬ ‫-זו בעיתון "קלארין". לא קראת?‬
‫לא.‬ ‫-אני אביא לך.‬
‫הינה זה.‬
‫- אישה מרגשת אנשים בטוויטר -‬
‫מתי זה יצא?‬ ‫-זה העיתון של היום.‬
‫- בסיפור מלחמתה בסרטן -‬
‫שמור את זה.‬
‫אני אחזיר את זה.‬ ‫-כן, אין בעיה.‬
‫מארי.‬
‫כן?‬ ‫-תראי מה פורסם ב"קלארין".‬
‫מה זה?‬
‫מי המחברת? את מכירה אותה?‬
‫לא. קראת את זה?‬
‫כן. זו כתבה נהדרת.‬
‫ברצינות?‬ ‫-כן, אני רציני.‬
‫מה שלומך, מארו?‬
‫אין לי שמץ של מושג, אני לא יודע.‬
‫היא אומרת שבאתר הכתבה מופיעה בשער.‬
‫הכתבה היא כל השער.‬
‫כן, אני אתן לך אותה.‬
‫היי, מה שלומך?‬
‫לא, אין לי מושג.‬
‫תשאלי את הבנות.‬
‫רואה?‬
‫אני מתפרסמת. מאוחר מדי.‬
‫בסדר.‬
‫טוב, נתראה אחר כך. נתראה אחר הצהריים.‬ ‫נשיקות.‬
‫לדעתך יתחילו עכשיו להטריד אותנו בראיונות?‬
‫מה השערורייה הזאת?‬
‫ראית?‬ ‫-את מפורסמת עכשיו?‬
‫היי.‬ ‫-אני לא מאמינה!‬
‫נכון?‬
‫זה לא הוגן שהתפרסמת בגלל הסרטן‬ ‫ולא בגלל התחת שלך.‬
‫אני לא מאמינה.‬
‫כזה תחת נחמד!‬
‫הבטן שלי כואבת.‬
‫את צריכה עזרה לעלות למיטה? הסתדרת לבד.‬
‫אתה מוכן לעזור לי להרים את המשענת, הרנן?‬
‫התקשרו מעוד כלי תקשורת?‬
‫כן, אבל לא אבזבז עכשיו זמן על שטויות כאלה.‬
‫מי התקשר אלייך?‬ ‫-איזו תוכנית בוקר.‬
‫איזו?‬ ‫-בערוץ 11.‬
‫התוכנית של ורו לוסאנו?‬
‫כן. של ורו לוסאנו.‬
‫את תעשי את זה.‬
‫לא. בשביל מה?‬
‫למה לי?‬ ‫-כולם צופים בתוכנית הזאת.‬
‫מה אכפת לי? מה זה משנה?‬
‫לא, את צודקת. אני לא יודעת.‬
‫הבאת לי משהו לאכול?‬ ‫-לא.‬
‫אחרי מה שקרה באותו לילה,‬ ‫לא נביא לך יותר אוכל.‬
‫אבל הרנן הביא לך משהו.‬ ‫-מה?‬
‫נכון.‬
‫הרמקול.‬
‫תודה!‬ ‫-ככה תוכלי לשמוע מוזיקה.‬
‫תודה רבה.‬
‫לא, זה שלך. זה שאתה לוקח לעבודה.‬
‫זה לא משנה. עכשיו זה שלך.‬
‫תודה.‬
‫שלום.‬ ‫-בוקר טוב.‬
‫בוקר טוב. את יודעת איפה ד"ר ויניה?‬
‫אקרא לו.‬
‫ד"ר ויניה,‬ ‫צור קשר עם דלפק המודיעין, בבקשה.‬
‫תודה.‬
‫בדלפק הראשי יש כמה דברים שהשאירו לאשתך.‬
‫כמה דברים. איזה דברים?‬ ‫-מתנות.‬
‫בסדר, אני אקח אותם אחר כך.‬ ‫-בסדר.‬
‫הלו? כן, דוקטור.‬
‫בעלה של המטופלת בחדר 216 מחפש אותך.‬
‫טוב, יופי.‬ ‫הוא אומר שאתה יכול לעלות למשרד שלו.‬
‫יופי. אקח את הדברים אחר כך.‬ ‫-טוב. אגיד לבנות.‬
‫שלום.‬
‫פדריקו, תיכנס.‬ ‫-סליחה.‬
‫כתבה יפה ב"קלארין".‬ ‫-כן.‬
‫תודה שהזכרתם את בית החולים.‬
‫לא, אין לנו קשר לזה.‬ ‫אין לנו אפילו מושג מי כתב את זה.‬
‫שב.‬
‫דוקטור, ערוץ 11 רוצה לראיין את מריה.‬
‫בשידור חי? עם מצלמות?‬ ‫-כן.‬
‫אי אפשר להיכנס לבית החולים עם מצלמות.‬
‫אתה יודע שאני עושה מה שאני יכול.‬
‫אי אפשר להיכנס עם צמחים,‬ ‫בקבוצות או עם ילדים.‬
‫עם זאת, אני מרשה לכם לעשות את הדברים האלה.‬ ‫אבל מצלמות לא.‬
‫חבר המנהלים יהרוג אותי.‬ ‫-כמובן.‬
‫למה שלא תעשו את הריאיון בטלפון?‬
‫אולי, כן.‬
‫אולי עדיף.‬ ‫לא יודע אם היא רוצה שיראו אותה ככה.‬
‫לא אכפת לה מזה.‬
‫כן, בכל מקרה,‬ ‫מה שמשנה זה מה שהיא אומרת, נכון?‬
‫כמה זמן עד שהם יתקשרו?‬
‫שלוש דקות.‬
‫זה עדיין כואב?‬ ‫-קצת.‬
‫טוב, אבקש מורפיום.‬ ‫-לא, חכי. לא.‬
‫לא תוכלי להתראיין עם כאבים.‬ ‫-אני אעמוד בזה לקצת.‬
‫אני לא רוצה לקחת את זה עכשיו,‬ ‫אני אזיל ריר כמו שוטה.‬
‫אני לא רוצה את זה.‬
‫תראי, זה הערוץ. זו התוכנית.‬
‫המדיה החברתית היא משאב אינסופי,‬
‫לא רק לקתרזיס, לתיקשור מצבי רוח, למחאה…‬
‫היא בשידור?‬ ‫-עוד לא.‬
‫…ב-140 תווים, אבל גם כדי לדבר על מחלות,‬
‫להזדהות עם אחרים‬
‫שאולי עוברים את אותו דבר‬ ‫בצד השני של הטלפון.‬
‫שמענו על הסיפור של מריה ואסקס.‬ ‫סיפור מיוחד מאוד.‬
‫יש לה סרטן, היא בטיפול במלחמה בסרטן,‬
‫והיא בשלבים האחרונים של כימותרפיה.‬
‫סרטן השחלות. מריה, דרך ציוציה,‬ ‫סיפרה לנו את כל זה. ליאו יקרא אותם.‬
‫בואו נראה כמה מהציוצים של מריה מארי,‬ ‫ונברך ונדבר איתה.‬
‫"הצלת מורפיום. 'אל תשללי מעצמך',‬ ‫אמרה הרופאה."‬
‫- מריה ואסקס נלחמת בסרטן - ‬
‫"הייתי מעדיפה לא להראות שום דבר מזו*ן,‬
‫ולהמשיך לחיות, אבל תודה על כל האהבה."‬
‫טוב, היא על הקו. מריה ואסקס, מה שלומך?‬
‫כאן ורו וליאו. איך הולך?‬
‫היי, ליאו. היי, ורו.‬
‫שלום, מה שלומכם?‬
‫תודה שהתקשרתם אליי.‬
‫לא, נו. אני לא שומעת.‬ ‫-יש פידבק, מה אני אעשה?‬
‫לפני שבעה חודשים עברתי ניתוח קיצוני,‬
‫כריתת רחם,‬
‫שבו הסירו לי הכול.‬ ‫הרגשתי מרוקנת לחלוטין.‬
‫נהייתי חלולה לגמרי.‬
‫עוד יותר מקודם.‬
‫ומאז התחלתי לקבל כימותרפיה,‬
‫וזה עבד עד שזה לא עבד יותר.‬
‫ו… ובכן…‬
‫עכשיו לא נשאר מה לעשות.‬
‫אנחנו כאן, מחכים לרגע שיבוא.‬
‫מחכים ל…‬
‫מה שאת אומרת זה ממש קשה, אבל…‬
‫לזמן למות. חייבים להגיד את זה בבוטות.‬
‫כן, זמן מותי.‬
‫הזמן שלך למות. אין מה לעשות.‬ ‫אין עוד מה לעשות?‬
‫אני במצב בריאותי שברירי למדי.‬
‫הם לא יכולים לנתח אותי,‬
‫ואני לא יכולה לקבל עוד כימותרפיה,‬ ‫כי אני חלשה מדי.‬
‫אבל למרות כל זה,‬ ‫אני במקום בו מטפלים בי היטב.‬
‫זה מקום נחמד מאוד. מטפלים בי ממש יפה.‬
‫ומריה, עברת, לפי הציוצים שלך,‬
‫את כל מצבי הרוח.‬
‫הפגנת הומור, כעס ואירוניה.‬
‫באיזה מצב רוח את עכשיו?‬
‫טוב, כרגע, זה מצחיק, כי לכבוד המבקרים שלי‬
‫אני עושה מין מונולוג קומי על הסרטן.‬
‫אז, לא יודעת, אלא אם אני מקיאה בדלי…‬
‫אני בדרך כלל מוקפת בצחוק.‬
‫והילד שלך בן שלוש, מריה,‬
‫ו… כלומר, את חושבת עליו כש…?‬
‫- "מחכה לזמני למות"‬ ‫מריה ואסקס נלחמת בסרטן -‬
‫אני חושבת עליו הרבה.‬ ‫אני גם מדברת איתו הרבה.‬
‫אנחנו מקליטים סרטונים בשבילו.‬
‫אני מסבירה הכול כפי שזה.‬
‫מה אמרתם לו?‬
‫נגיד לו ש… בעוד זמן מה,‬ ‫אימא כבר לא תהיה כאן,‬
‫אבל שתמיד אהיה בליבו. ונראה לי שהוא יבין.‬
‫ובעלך? את במערכת יחסים?‬
‫אנחנו מסתכלים על בעלך איתך.‬
‫התמונה שאנחנו רואים היא מהחתונה שלי.‬
‫התחתנתי בחטא מוחלט,‬
‫כי הייתי בהיריון, בחודש שביעי.‬
‫וזה פדה, כן.‬
‫בעלי… מלווה אותי,‬
‫מטפל בי, הוא כאן איתי כל הזמן.‬
‫וכשסיפרו לך או כשגילית שיש לך סרטן השחלות,‬
‫הייתה לך גישה חיובית?‬ ‫חשבת שתצליחי להתגבר על זה?‬
‫יותר מאיך שגיליתי, איך שניחשתי.‬
‫איך זה היה?‬
‫טוב, הלכתי לעשות אולטרסאונד‬
‫כי הבטן שלי נראתה כאילו אני בהיריון,‬ ‫בחודש שישי.‬
‫והרופא,‬
‫אתם יודעים, רופאים מדברים בינם לבין עצמם‬
‫והם חושבים שאתה לא מבין על מה הם מדברים.‬
‫לפעמים לא מעריכים מספיק את החולים.‬ ‫-בדיוק, לא מעריכים מספיק את החולה.‬
‫אז הרופא אמר לטכנאית האולטרסאונד,‬
‫"בסולם של…" לא יודעת מה,‬
‫"שבו 45 זה הרבה,‬
‫מה זה לדעתך?" והטכנאית אמרה,‬
‫"זה? זה מאה."‬
‫מריה, בת כמה את עכשיו?‬
‫אני בת 42, ימלאו לי 43 בעוד יומיים.‬
‫תהיי בת 43 עוד יומיים.‬
‫בדיוק. אם אחזיק מעמד…‬
‫אהיה בת 43.‬
‫את מלאה כל כך הרבה הומור ואירוניה לגבי זה,‬
‫אני לא יודע אם זה עוזר לך או שזה המגן שלך,‬
‫אבל זה בא לידי ביטוי כל הזמן.‬
‫לא, זה לא עוזר לי.‬
‫וזה גם לא מגן.‬
‫זו מי שאני באמת.‬
‫לפעמים החברים שלי מתפקעים מצחוק‬
‫כי הם באים לבקר והם יותר דרמטיים ממני.‬
‫אני חושבת שהמילה הנכונה היא "קבלה".‬
‫זו קבלה ו…‬
‫ומוות הוא חלק מהחיים.‬
‫- אני עוד כאן, סיימתי לדבר, זה הכול. -‬
‫- התהילה תפיל אותך. -‬
‫- אני מעריכה‬ ‫את הצעות הטיפולים האלטרנטיבים וכדומה, -‬
‫- אבל לפעמים המוות יצוק. -‬
‫- לא אחפש שום דבר בגוגל. -‬
‫- הבריאות היא כלבה, -‬
‫- אבל לפחות קיבלתי‬ ‫שבעה חודשי רגעים יפים. -‬
‫שש. יש לי ארבע, שש, שבע.‬
‫זה שבע.‬
‫כל כך הרבה?‬
‫שבע זה הרבה.‬
‫אחת, שתיים, שלוש, שבע, אחת עשרה.‬
‫ארבע עשרה, שבע, אחת עשרה, ארבע עשרה, שבע.‬
‫אתה מצחיק מאוד, טומי.‬ ‫אתה אומר דברים מאוד משעשעים.‬
‫אבל אני לא זוכרת אותם‬ ‫כי אני לוקחת כדור בשם טיפשוטול.‬
‫בחייך, רק אחד. חוץ מזה, זו עונת תותי השדה.‬
‫לא יכולה.‬ ‫הגוף שלי לא עומד בזה, מארו, בחיי.‬
‫נו, רק אחד.‬
‫רק אחד.‬ ‫-בבקשה.‬
‫מה זה?‬ ‫-החליפו לי את המזרן.‬
‫למה?‬ ‫-הרסתי את הקודם מרוב זיונים.‬
‫ברור. כן, הבנות ואני רצינו להגיד לך‬
‫להירגע, כי יש שמועה בבית החולים‬
‫שכל הזמן מסיבה בחדר הזה.‬
‫היי, מארו…‬
‫אני רוצה שפדה יהיה עם מישהי. תטפלי בזה.‬
‫אני רוצה שהוא יזדיין, יתחתן.‬
‫תראי מה אני מבקשת.‬
‫מארי, לקח לו 18 שנים להתחתן איתך.‬ ‫זיון יספיק לו.‬
‫לא, אני רצינית. באמת.‬
‫אני לא רוצה שהוא יהיה מדוכא.‬
‫אני רוצה שיזדיין,‬
‫שיהיה מאושר. שיחיה.‬
‫למרות העובדה שאני מאבדת את הריסים שלי,‬ ‫שזה דבר ממש נורא...‬
‫סליחה, הביאו עוד הרבה דברים לאשתך.‬
‫עוד?‬ ‫-אחרי התוכנית. כן.‬
‫למרות שאיבדתי את התחת שלי,‬ ‫איבדתי 12 ק"ג‬
‫ויש לי פחות שרירים מלחילזון,‬
‫אני מרגישה יפה. קירחת ונראית כמו שלד.‬
‫שמנו בקופסאות, כדי שלא ילך לאיבוד.‬
‫תודה.‬ ‫-יש עוד אחת.‬
‫עוד אחת? אחזור אחר כך, בסדר?‬ ‫-בסדר.‬
‫זה אולי נראה טריוויאלי,‬ ‫אבל לצחצח שיניים, לשים קרם לחות,‬
‫עוזר לך להמשיך להרגיש כמו עצמך.‬
‫סרטן לא לוקח את היוהרה שלך.‬
‫איך זה נראה?‬
‫את נראית נפלא היום.‬
‫טוב, כן, כמובן.‬
‫נתנו לי איזה שלוש זריקות מורפיום.‬
‫זה כאילו אני מרחפת.‬
‫תראי, בדיוק מה שחסר לנו.‬ ‫החתול הזה בכל מקום.‬
‫זה מנקי נקו.‬
‫זה מביא מזל.‬
‫מה עוד הביאו לי? מה עוד?‬
‫קרם לחות, עוד קרם לחות, עוד קרמים.‬
‫שלום.‬ ‫-היי.‬
‫אנחנו מביאים עוד מתנות.‬
‫בגלל שזה אוכל, זה היה במקרר.‬
‫הרבה מתנות, מריה, מה?‬
‫לא, אתן יכולות לקחת הכול.‬ ‫לא אוכל לאכול את זה.‬
‫פדה, תראה אם תרצה משהו,‬ ‫אחרת הן יכולות לקחת את זה.‬
‫הם שלחו ויטל טונה.‬
‫מקלות מוצרלה.‬
‫לא.‬ ‫-אני לא מאמינה.‬
‫עוגת גזר.‬ ‫-לא.‬
‫וזה?‬ ‫-מה זה?‬
‫עוגת תותים וקרם.‬
‫טומי יאהב את זה.‬ ‫-אולי אתה תאהב את זה.‬
‫לא, קחו הכול, רק תשאירו את זה לאיש הזה,‬ ‫הוא יאכל את זה.‬
‫תודה רבה.‬
‫נחלוק את זה עם האחיות האחרות.‬
‫בסדר.‬ ‫-תודה.‬
‫להתראות.‬ ‫-להתראות.‬
‫היי, מארי.‬ ‫-כן.‬
‫ביקשו עוד שלושה ראיונות.‬
‫לא, זה מספיק.‬
‫לא, אין מצב.‬ ‫תראה מה תוכל להגיד כדי לנער אותם.‬
‫הספיק לי.‬
‫בסדר.‬
‫יש לך תזמון טוב להתפרסם, לא?‬
‫זה נראה כמו בדיחה.‬
‫אני הולך לדבר עם נסטור ממועצת העיר, זוכרת?‬
‫אולי הוא יוכל להשיג לי אישור נכות,‬
‫שזה לא יהיה מאבק למצוא מקום חניה‬
‫או להוציא כסף על חניונים בתשלום.‬
‫בסדר.‬ ‫-ביי.‬
‫תלך צולע?‬ ‫-כן.‬
‫ככה.‬
‫תוכל להביא את טומי?‬
‫מארו תביא אותו היום.‬
‫הכרנו בדצמבר, 1991, ומאז לא נפרדנו לרגע.‬
‫יחי האהבה!‬
‫אין לי משהו יותר טוב לאחל לך, ילד שלי,‬
‫מאשר למצוא אהבה כזאת בחיים.‬
‫נשיקה!‬
‫שתיים נגד אחד, הבנת?‬
‫מיוחדת, מלאת תשוקה, סוערת.‬
‫גול!‬
‫ייחודית, אוהבת.‬
‫אהבה אוהבת, אימא, את כזו מטופשת.‬
‫איך עבר עלייך הלילה?‬
‫ככה ככה. הקאתי קצת.‬
‫אכלת משהו?‬ ‫-תותים.‬
‫טעות שלי.‬ ‫-לא.‬
‫זה בסדר.‬
‫אבל כשאת מקיאה,‬
‫יש סיכון לנשום את זה פנימה‬ ‫ושזה ייכנס לך לריאות.‬
‫אז נבקש צינור נוזוגסטרי.‬
‫בסדר.‬
‫זה קצת מעצבן בהתחלה, אבל את תתרגלי לזה.‬
‫אתמול סיפרת לי‬ ‫על הנסיעה שלך לאירופה עם המשפחה שלך.‬
‫אולי הגיע הזמן להרדמה?‬
‫אולי.‬
‫את תדעי כשיגיע הזמן.‬
‫אני מסיימת את המחברת של טומי.‬
‫נשארו לי כמה דפים. אולי עשרה עמודים.‬
‫בשבוע הבא, אולי.‬
‫טוב, את תגידי לי, ונקבע תאריך.‬
‫ואיך זה יהיה?‬
‫בדיוק כמו יום רגיל. לא תשימי לב בכלל.‬
‫מגדילים את מינון המורפיום שלך,‬
‫מוסיפים מידזולם, סם היפנוטי,‬ ‫ואת הולכת לישון.‬
‫ואני לא מתעוררת שוב?‬
‫אנחנו מנטרים את מצבך,‬
‫ונותנים לך את המנה הנכונה כדי שלא תתעוררי.‬
‫תתחילי לחשוב ממי תרצי להיפרד.‬
‫לא חשבתי על זה.‬
‫- אין עוד מה לעשות, חברים. -‬
‫- כל הדרך עד הסוף עם חיוך ואגרוף קפוץ.‬ ‫אבל זה הסוף. -‬
‫- מחר יום ההולדת שלי.‬ ‫אני לא רוצה מתנות או מחמאות. -‬
‫- רק רוצה מסיבה מקסיקנית,‬ ‫עם דברים של "יום המתים". -‬
‫בלילה, עם הנרות דולקים, זה ייראה נהדר.‬
‫כן. למה שלא נצלם תמונות ונעלה אותן?‬
‫או שזה יותר מדי?‬
‫לא…‬
‫בוא, תיכנס.‬
‫אני רוצה לדבר איתך.‬ ‫-מה קורה?‬
‫מה שלומה?‬
‫צ'ארלי…‬
‫מה הרופא אמר?‬
‫כלום, מה הוא יגיד.‬
‫לפעמים רופאים מתייעצים זה עם זה,‬ ‫הם מדברים ביניהם.‬
‫הבאת מתנה?‬ ‫-כן.‬
‫היא אמרה שהיא לא רוצה מתנות.‬
‫אלה שני ספרי "פוק",‬ ‫שמשלימים את האוסף שלה, זה הכול.‬
‫טוב, קדימה.‬
‫היא ישנה.‬
‫עם כל מה שנותנים לה…‬
‫נלך לקפטריה כדי לתת לה לנוח קצת.‬
‫כבר אבוא.‬
‫נתראה.‬ ‫-היי.‬
‫חשבתי שאת ישנה.‬ ‫-לא.‬
‫מה יש לך שם?‬
‫המבורגר.‬
‫אבל אוכל בחוץ אחר כך, שלא תתפתי.‬
‫לא, זה לא מעורר בי תאבון.‬
‫היי.‬
‫תאכל אותו כאן.‬
‫הבאתי גם כמה דברים שביקשת.‬ ‫-יופי.‬
‫קראתי את הספר הזה‬ ‫שצ'ארלי נתן לי ליום ההולדת.‬
‫שני ספרי "פוק" שהיו חסרים לי.‬
‫אני לא מאמינה שהוא זכר.‬
‫הוא גאון.‬
‫- פוק מנצח -‬
‫עברת בבית?‬ ‫-כן, רוזה הייתה שם.‬
‫שילמת לה?‬ ‫-לא, היא אמרה לשלם לה הכול בשבוע הבא.‬
‫היא מסרה דרישת שלום.‬
‫מה עוד?‬
‫שילמתי את הטלפון שלך, שלי.‬
‫שניהם עם קנס, כי זה היה באיחור.‬
‫והחלון בחדר של טומי עדיין דולף.‬
‫אז כשיהיה לי רגע,‬
‫אוציא אותו ואאטום אותו שוב.‬
‫בסדר.‬
‫העציצים מושלמים, גם הם מוסרים דרישת שלום.‬
‫תצלם אותם.‬
‫בסדר.‬
‫נתתי למנהלת הגן מתנה.‬
‫היא עזרה לנו מאוד בעניין המקום הפנוי.‬
‫פדה, שנקבע תאריך?‬
‫דיברת עם ויניה?‬ ‫-כן.‬
‫הוא אמר לי שנוכל לקבוע תאריך מתי שארצה.‬
‫בסדר.‬
‫אפשר ביום שישי.‬
‫מה דעתך?‬
‫בסדר.‬
‫צריך לדבר עם טומי קודם.‬
‫מחר או מוחרתיים.‬
‫בכל הסכם יש עוקץ.‬
‫בזמנו, פדה הסכים להיות איתי‬ ‫עד שהמוות יפריד בינינו.‬
‫פדריקו.‬ ‫-אבל הוא לא קרא את האותיות הקטנות.‬
‫מה שלומך?‬
‫אני צריך שתשיג נוטריון‬ ‫שיאשר שמריה נותנת הסכמה‬
‫להרדמה הסופנית שלה.‬
‫יש איזו בעיה?‬ ‫-לא.‬
‫תמיד עדיף שיהיה משהו כזה.‬ ‫-איפה אני מוצא נוטריון?‬
‫תשאל בקבלה. הם מכירים משרד של פקיד באזור.‬
‫הוא חייב לבוא לכאן?‬ ‫-הם יודעים מה לעשות.‬
‫אלך עכשיו, שלא נבזבז זמן.‬ ‫-תעדכן אותי. אשאר עד מאוחר.‬
‫הוא בטח מעולם לא חשב‬ ‫שהרגע הזה יגיע כל כך מהר.‬
‫אבל זה הסוף מבחינתי.‬
‫באיזו קומה נמצא משרד הפקיד?‬ ‫-שלישית.‬
‫תודה.‬
‫הייתי מעדיפה שהוא יקח אותי לפריז,‬
‫אבל כרגע המתנה הכי טובה שהוא יכול לתת לי‬
‫היא לארגן את מותי.‬
‫שלום.‬
‫צוהריים טובים.‬
‫אני מחפש את הנוטריון סרואולו.‬
‫האב או הבן?‬
‫כל אחד מהם. זה בנוגע לאישור.‬
‫שב. אני אודיע לו.‬
‫תודה.‬ ‫-חכה כאן.‬
‫אני לא חושבת שראיתי בחיי כזה מעשה של אהבה.‬
‫בבקשה, תיכנס.‬
‫תודה. סלחי לי.‬
‫צוהריים טובים.‬ ‫-מה שלומך?‬
‫מה שלומך? שב, בבקשה.‬ ‫-סלח לי.‬
‫איך אפשר לעזור?‬
‫אשתי מאושפזת כמה רחובות מכאן, ‬
‫ואני צריך שתאשר אישור.‬
‫יש לך את הטקסט?‬
‫לא, אין לי כלום. ‬
‫זה שטר, אז אני צריך לקחת את הטקסט המודפס.‬
‫ברור. אבל אף אחד לא אמר לי כלום.‬
‫טוב, תראה,‬
‫לך לבית החולים ותבקש מהם לעזור לך,‬ ‫לתת לך דוגמה.‬
‫בסדר?‬ ‫-בסדר, אני אלך לשם ואחזור.‬
‫לא, לא עכשיו. מאוחר.‬
‫זה חייב להיות מחר. בסדר?‬ ‫-תוכל לעבוד שעות נוספות?‬
‫במה מדובר? זה דחוף?‬
‫אשתי גוססת,‬ ‫וצריך שהיא תחתום על האישור להרדמה סופנית.‬
‫בסדר.‬
‫אני אחכה לך.‬
‫בוא נעשה ככה:‬
‫זה הכרטיס שלי.‬ ‫תעשה את מה שאתה צריך לעשות.‬
‫אני אשאר פה קצת. אם תתעכב, תתקשר אליי.‬
‫תודה רבה.‬ ‫-לא, בבקשה.‬
‫אין בעיה.‬
‫הבגדים כולם שלך.‬
‫תהיי הראשונה לבחור. כולם שלך.‬
‫שמלת הכלה של אימא שלי, התיקים שלה,‬
‫תכשיטים עתיקים, הכול שלך.‬
‫ואז את יכולה לתרום או לתת את השאר.‬
‫או לזרוק אותם.‬
‫תעשי מה שתרצי.‬
‫תני את הרקמה שלי לוורה. היא תדע מה לעשות.‬
‫איפור, החלטה שלך.‬
‫תני את אוסף "פוק" שלי לאגוס, הבת של פאולה.‬
‫אה, זה. תזרקי דברים.‬
‫ללא רחמים. פדה לא יוכל.‬
‫תזרקי דברים. כל מה שלא…‬
‫זה חשוב:‬
‫יש דיסק של "טריו לוס פנצ'וס",‬ ‫"היסטוריה דה און אמור".‬
‫זה השיר שלנו מאז שנפגשנו,‬
‫זה שהוא הכריח אותי להקשיב לו‬ ‫מהימים הראשונים של הקשר שלנו.‬
‫תמצאי אותו ותעלימי אותו.‬
‫אני יודעת שפדה ימצא אותו,‬ ‫לא יוכל שלא להקשיב לו,‬
‫וזה יבאס אותו נורא.‬
‫השיר שלכם לא היה "קונטיגו אפרנדי"?‬
‫לא.‬ ‫-השיר של מנסנרו.‬
‫לא. אל תזרקי את הדיסק הלא נכון.‬
‫לא, לא. בסדר. "היסטוריה דה און אמור".‬
‫תני מתנה טובה לד"ר מולינה.‬
‫כן.‬ ‫-בסדר.‬
‫מולינה.‬
‫האחיות. תני גם להן מתנות.‬
‫צ'ארלי מקבל את המייבש.‬
‫הוא ממש שמח.‬
‫זו המתנה הכי טובה.‬
‫"אתה כבר לא לצידי, אהובי‬
‫יש לי רק בדידות בנשמה"‬
‫טוב, מספיק. זה יבאס גם אותך.‬
‫סיימתי. זהו זה.‬
‫בסדר?‬
‫ד"ר ויניה, תגיע בבקשה למודיעין.‬
‫הוא כבר יבוא.‬ ‫-תודה.‬
‫דוקטור, מה שלומך?‬
‫דוקטור.‬
‫אני צריך את הטקסט שמריה צריכה לחתום עליו.‬ ‫-לא, שכח מזה. בוא איתי, המנהל מחכה.‬
‫מה קרה?‬ ‫-לא משהו שאי אפשר לפתור.‬
‫יש בעיה אחרת?‬
‫אל תדאג, אני אדאג לזה. אני אטפל בזה.‬
‫תגיד "כן" לכל מה שהוא אומר.‬
‫ובכן, פדריקו,‬ ‫אתה יודע שאנחנו מאוד אוהבים את מריה,‬
‫וגם אותך אנחנו אוהבים מאוד.‬
‫אנחנו חושבים שהחוסן שאתם מציגים במצב הזה‬ ‫הוא מדהים.‬
‫לכן אנחנו מנסים לגרום לכם להרגיש‬ ‫בנוח ככל האפשר.‬
‫נכון, דוקטור?‬ ‫-כן, כמובן.‬
‫תודה רבה על זה, באמת.‬
‫אבל יש כאן עניין עדין.‬
‫אתה יודע שהגבול דק מאוד בין המתת חסד‬ ‫לבין הרדמה סופנית,‬
‫ומשאיר פתח למספר פרשנויות.‬
‫למעשה, יש הרבה עמיתים, אנשי מקצוע,‬
‫שלא מסכימים עם הרדמה סופנית.‬
‫כן, אני חושב שבגלל ענייני סמנטיקה,‬
‫עדיף לקרוא לזה "הרדמת חסד",‬ ‫לא "הרדמה סופנית".‬
‫כן.‬
‫"חוק המוות בכבוד" קובע‬
‫שהרדמה סופנית היא משהו שרופא חייב להציע‬
‫בהסכמה עם המטופל או עם קרוביו,‬
‫במקרה שהוא או היא לא במצב להחליט,‬
‫ביום שבו הכאב נעשה בלתי נסבל‬
‫או כשהתהליכים להילחם בו לא עובדים.‬
‫אבל אי אפשר להגיד‬ ‫שנעשה את זה בעוד חמישה ימים.‬
‫כי זה מרמז שהמטופל יכול לחיות עם הכאב,‬
‫שהוא לא בלתי נסבל,‬ ‫וששיטות פחות קיצוניות עדיין עובדות.‬
‫תראה, פדריקו, זה נוהל רגיל במרפאה הזו,‬ ‫נכון, דוקטור?‬
‫כן, זה רגיל.‬
‫אבל במקרה של מריה, היא דמות ציבורית.‬
‫עמוד השער של "קלארין", ראיונות טלוויזיה.‬
‫עם המדיה החברתית, דברים נעשים ויראליים‬ ‫ אנשים מבלבלים הכול.‬
‫לא אתפלא אם מישהו יחשוב‬ ‫שאנחנו בעצם מבצעים המתת חסד.‬
‫סליחה. אני חייב לענות.‬
‫תקשיב, פדריקו.‬
‫אם היא הייתה אשתי,‬
‫הייתי לוקח אותה הביתה‬ ‫ומבקש ממישהו לתת לה הרדמה סופנית.‬
‫ואני לא אומר לך את זה כמנהל בית החולים.‬
‫מה תעשה? תיקח אותה הביתה?‬
‫זה מה שהמנהל אמר. אם זו הייתה אשתו,‬
‫הוא היה לוקח אותה ומרדים אותה בבית.‬ ‫-טוב…‬
‫לדעתי הוא אומר את זה כדי להשוויץ.‬
‫מה ויניה אמר?‬
‫שהוא יטפל בזה.‬
‫הוא הרופא הראשי. הוא בטח יכול לעשות משהו.‬
‫בוא נשאיר את זה בידי ויניה.‬
‫אני אתקשר לאדריאן.‬
‫אדריאן?‬
‫אדריאן הוא תזונאי, פדה.‬
‫מה הוא יגיד? מה הוא יכול לעשות?‬
‫הוא תזונאי, אבל גם רופא.‬
‫אבל אין לזה שום קשר לזה.‬
‫תזונאי…‬
‫למה שלא ירדימו אותה בבית החולים?‬
‫בגלל הבלגן שסיפרתי לך עליו בטלפון.‬
‫לא מגיע למארי לחיות עם זה.‬
‫ברור שלא.‬
‫תיקח אותה הביתה?‬
‫כן, זה הרעיון.‬
‫בוא, נשב פנים.‬
‫לאן אתה נוסע עם הזבל הזה?‬
‫לצפון. לחוחוי, בקיץ.‬
‫לא תגיע רחוק עם זה.‬ ‫-אתה חושב?‬
‫תחזור בעוד כמה חודשים ותראה את זה אז.‬
‫אני לא רואה את זה קורה.‬
‫תראה, פדה,‬
‫הרדמה בבית זה לא כזה פשוט, אתה יודע?‬
‫זה לא שמרדימים אותה וזהו.‬
‫צריך להיות שם, צריך לנטר את מצבה.‬
‫צריך לתת את התרופות.‬
‫צריך לדאוג שתמשיך לישון‬
‫ובמקביל להפחית את ההידרציה שלה. אתה מבין?‬
‫זה יכול לקחת חמישה, שישה, שבעה ימים.‬ ‫אפילו יותר.‬
‫איזה באסה, נכון?‬
‫יש משהו מהיר יותר?‬ ‫-המתת חסד היא מהירה יותר.‬
‫אוכל למצוא רופא שיעזור לך, אם אתה רוצה.‬
‫לא.‬
‫כשכל זה התחיל,‬
‫הבטחתי למארי שאם מישהו יצטרך לעשות את זה,‬ ‫זה יהיה אני.‬
‫תסביר לי.‬ ‫-בסדר.‬
‫טוב, תראה. אם תיקח אותה הביתה,‬
‫תבקש מאנשי בית החולים‬ ‫לשלוח אותה עם עירוי מרכזי.‬
‫זה צנתר שמוחדר באחד הוורידים הגדולים‬
‫שמובילים ללב.‬
‫מה אם כבר יש לה כזה?‬ ‫-לא, בהחלט אין לה.‬
‫אבל הם יבינו אם אבקש מהם.‬
‫אין מישהו שאתה סומך עליו בביה"ח?‬
‫לא, לא לזה.‬
‫אני לא יודע…‬
‫תן לי…‬
‫וברגע שיש לה את זה, אז מה?‬
‫ברגע שיש לה את זה,‬ ‫אתה הולך לבית מרקחת ומבקש אשלגן כלורי.‬
‫אשלגן כלורי.‬ ‫-היי, פדה.‬
‫מה שלום מארי?‬ ‫-היי, אסטלה. היא פשוט שורדת.‬
‫אני חייבת לבקר אותה.‬
‫אולי אפנה קצת זמן ואלך לראות אותה השבוע.‬
‫אני הולכת לאימא שלך.‬
‫בסדר. אאסוף אותך אחר כך.‬ ‫-בסדר.‬
‫תמסור לה נשיקה.‬ ‫-בסדר.‬
‫מה אני צריך לבקש?‬ ‫-אשלגן כלורי.‬
‫ויתנו לי את זה סתם ככה?‬ ‫-כן, זו תרופה ללא מרשם.‬
‫זה משמש לשלשולים, להקאות. לא תהיה בעיה.‬
‫ברגע שיש לך את זה, תביא לי את זה.‬ ‫אני אכין את המזרק.‬
‫רק צריך להזריק את זה לצנתר.‬
‫תעז לעשות את זה?‬
‫כן.‬
‫זה עולה בנתיחה שלאחר המוות או משהו?‬
‫אם הם עושים נתיחה, כן.‬
‫אבל מי מבקש נתיחה שלאחר המוות‬ ‫של מישהו שמת מסרטן סופני?‬
‫ואם לא אצליח לארגן לה צנתר מרכזי?‬
‫תצטרך לשים את האשלגן ישירות במתקן העירוי.‬
‫זה איטי יותר.‬
‫נסה לשכנע אותם לשים את הצנתר המרכזי.‬
‫זה מהיר יותר. זה הולך ישר אל הלב.‬
‫דוקטור.‬
‫כן, מה שלומך?‬ ‫-אפשר לדבר איתך?‬
‫קחי את זה למעבדה. נתראה שם. כן.‬
‫אנחנו הולכים הביתה.‬ ‫-תדבר על זה עם ד"ר ויניה.‬
‫כן, כמובן.‬ ‫אבל אני צריך שתשימי לה צנתר מרכזי.‬
‫צנתר מרכזי? בשביל מה?‬
‫בשביל… תרופות,‬ ‫למקרה שתצטרך אותן, אני מניח.‬
‫מי אמר לך את זה?‬
‫הקלינאי שלה, רופא המשפחה שלנו.‬
‫לא, שיתקשר אלינו. לא נוכל לשים צנתר מרכזי.‬
‫חייבת להיות לכך סיבה רפואית.‬
‫שיתקשר אלינו.‬
‫בסדר.‬
‫תודה.‬
‫מה אדריאן אמר?‬
‫את זוכרת על מה דיברנו?‬ ‫-כן.‬
‫שאם מישהו יצטרך לעשות את זה,‬ ‫זה חייב להיות אני.‬
‫כן.‬
‫זה קצת אשלגן.‬
‫זה מיידי.‬
‫אדריאן מכין את המזרק,‬ ‫ואני שם אותו בעירוי שלך.‬
‫מה אם הם יגלו?‬
‫זה בלתי אפשרי, מארי.‬
‫אדריאן…‬
‫אדריאן אמר לי.‬
‫לא עושים נתיחות שלאחר המוות לחולי סרטן.‬
‫לא עדיף שנלך הביתה?‬
‫כן.‬
‫נלך הביתה ונעשה את זה שם.‬
‫אבל אם נלך הביתה ואמות למוחרת,‬ ‫הם יתפסו אותנו. הם לא טיפשים.‬
‫וטומי מאבד את שני הוריו‬ ‫כי אתה יכול ללכת לכלא.‬
‫זה לא טוב.‬
‫אתה שיכור?‬ ‫שתית בקבוק ויסקי שלם?‬
‫מה זאת אומרת "תהרוג אותה"?‬ ‫-כן, אני אעשה את זה.‬
‫דיברנו על זה כשכל זה התחיל.‬
‫היא תישאר פה עוד חמישה חודשים,‬ ‫ניפרד עוד מאה פעם?‬
‫מי אמר שהיא תהיה פה חמישה חודשים?‬
‫חמישה, עשרה ימים. זה אותו הדבר, זה עינוי.‬
‫אי אפשר ככה.‬ ‫מרדימים אותה, היא מתעוררת.‬
‫מישהו צריך לתת לה את האשלגן הארור הזה.‬
‫תגידי שאני צודק.‬
‫אני לא משוגע.‬ ‫אני לא יכול לראות אותה סובלת.‬
‫לא, אני יודעת, אתה חייב להרוג אותה,‬ ‫זה פשוט קשה כשאתה אומר את זה.‬
‫דיברת עם הרופא ההוא, ויניה, הרופא הראשי?‬
‫לא, אני לא רוצה לערב אותו.‬
‫אבל הוא אמר שהוא יטפל בזה.‬ ‫-כדי להשתחרר ממני.‬
‫פדריקו, חיפשתי אותך.‬ ‫-מה שלומך?‬
‫אני אלך למארי.‬ ‫-בסדר.‬
‫ד"ר ויניה אמר‬ ‫שמריה צריכה לחתום על הטופס הזה‬
‫לסרב לקבל הליכי החייאה. בסדר?‬
‫ברגע שהיא תחתום על זה,‬ ‫הוא יזמין את ההרדמה ליום שישי.‬
‫סוף סוף.‬
‫זה סיוט.‬
‫אנחנו צריכים שהנוטריון יבוא לחתימה?‬
‫לא, החתימה שלה מספיקה.‬
‫אבל מה שכן, לא לפרסם דבר ברשת.‬
‫לא, כמובן.‬ ‫-יופי.‬
‫בסדר, תודה.‬ ‫-אין בעיה.‬
‫מארי, אהובה.‬
‫את צריכה לחתום כאן.‬
‫איפה?‬ ‫-כאן.‬
‫כאן.‬
‫בבקשה.‬
‫תחתמי כאן, והם ירדימו אותך ביום שישי.‬
‫וזהו זה.‬
‫מי אישר את זה?‬
‫ויניה.‬
‫זהו?‬
‫אני אלך לפני שהוא יתחרט על זה.‬
‫תירגע קצת.‬ ‫-אני ממהר. למה את מצפה?‬
‫את מוכנה לארגן את הפרידה שלי?‬
‫הינה רוקסי.‬
‫היי.‬ ‫-היי.‬
‫היי.‬
‫אני הראשונה?‬
‫לא, לטי הייתה ראשונה.‬ ‫-אה.‬
‫איך היה? על מה דיברתן?‬ ‫-לא יודעת… מה את רוצה שאגיד?‬
‫ואת?‬ ‫-לא, ביקשתי להיות אחרונה.‬
‫אבל אני עוד לא יודעת אם אלך.‬
‫אני לא יודעת…‬
‫אוי, חרא.‬
‫בסדר.‬
‫קחי כדור הרגעה.‬ ‫-כן. אפשר עוד אחד?‬
‫לא, ילדה, שניים? את תיכנסי מזילה ריר.‬
‫אבל היא בוכה הרבה.‬ ‫אולי אוכל לתת לה עוד אחד.‬
‫תוכלי לקחת אחד כשתצאי.‬ ‫-כן, או מאוחר יותר.‬
‫אני מעדיפה…‬ ‫-זה הרבה.‬
‫אתן לך אחר כך.‬ ‫-טוב, אני עולה למעלה.‬
‫בהצלחה.‬
‫היי, רוקסי.‬
‫היי, מארי.‬
‫אני מטומטמת.‬
‫אמרו לי אלפי פעמים.‬
‫אני מצטערת.‬
‫הכול בסדר, רוקסי.‬
‫אני אף פעם…‬
‫זו הפעם הראשונה שיש לי פרידה כזאת.‬
‫טוב, אל תדאגי.‬
‫זו גם הפעם הראשונה שאני גוססת.‬
‫את תמיד מתנהגת אותו דבר.‬
‫תראי.‬
‫גם אני עשיתי קעקוע.‬
‫אני אזכור אותך תמיד.‬
‫כשאחליף בגדים, כשאתקלח, כשאזדיין.‬
‫בכל פעם שיש לך זמן פנוי,‬ ‫קחי את טומי החוצה.‬
‫בסדר? קחי את טומי לסיבוב.‬
‫תזכרי.‬ ‫-כן.‬
‫תמסרי נשיקה לאימא שלך.‬
‫אפשר?‬
‫בוא הנה, צ'ארלי.‬
‫אני לא יודע איך להיפרד.‬ ‫איך… איך נעשה את זה?‬
‫היה תענוג להכיר אותך.‬
‫אני לא יודעת. רק זה.‬
‫ואיך מתקדמת הבנייה?‬ ‫-היא נעצרה.‬
‫אוי.‬ ‫-מסתבר שאני צריך להשיג עוד כסף.‬
‫אתה חייב לעבוד, צ'ארלי. לעבוד הרבה.‬ ‫אני רצינית.‬
‫תעשה מלא כסף. מלא כסף.‬
‫אני רוצה להודות לך, על…‬
‫כל השנים שאנחנו מכירים, כי…‬
‫את היחידה שאני יכול להיות ספונטני איתה.‬
‫אני אתאיסט, כמוך.‬
‫אבל…‬
‫אם יש עולם הבא,‬
‫תשלחי לי סימנים.‬
‫תכתבי לי…‬
‫על מראה ערפילית בשירותים.‬
‫או על המחברת הקטנה שנתת לי,‬
‫המרופדת בבד. שם.‬
‫תכתבי משהו.‬
‫למה שלא תלך, צ'ארלי, אם יש לך דברים לעשות?‬ ‫פשוט לך.‬
‫לא. ביטלתי הכול להיום.‬
‫היום זה היום.‬
‫לוצ'ו.‬ ‫-היי.‬
‫היי, אימא, מה שלומך?‬
‫בסדר.‬ ‫-שלום, אהובי.‬
‫היי.‬ ‫-אתה רוצה שנבוא איתך, פדה?‬
‫לא, תלכו מאוחר יותר.‬
‫חוץ מזה, אני משאיר את טומי לבד עם מארי.‬ ‫שבו.‬
‫זה כפתור קטן למקרה שמישהו צריך עזרה.‬
‫לוחצים עליו, הוא מצלצל בפעמון,‬
‫והפעמון גורם למישהו לבוא ולתקן אותה.‬
‫זה השתגע?‬
‫קצת.‬
‫קצת?‬ ‫-כן.‬
‫לא הרבה?‬
‫שלום.‬
‫-שלום!‬
‫שלום!‬
‫שלום.‬ ‫-הינה.‬
‫שלום.‬
‫-אני אהיה בחוץ, אם תצטרכו משהו.‬
‫תודיעו לי.‬ ‫-בסדר.‬
‫היי.‬ ‫-מי זה איש השלד?‬
‫נכון?‬ ‫-חשבתי…‬
‫איזה זה?‬
‫זה?‬
‫פרצוף ביצת עין.‬
‫פרצוף מנדרינה?‬
‫ניחשתי!‬
‫עכשיו תורי. תתרכז.‬
‫בוא נראה אם תצליח לנחש את זה. זה פרי קשה.‬
‫כן.‬
‫זה…‬
‫פרצוף בננה.‬
‫בננה. עכשיו תורך.‬
‫והפרצוף הזה?‬
‫זה מריר?‬
‫אשכולית?‬
‫באמת?‬ ‫-קיבלת כוכב.‬
‫כי, כי זכיתי.‬ ‫-לא, אין לך כוכבים.‬
‫בכלל? שום כוכב?‬
‫כי הפסדת.‬ ‫-ולאן הולכים כשמפסידים?‬
‫לשום מקום, נשארים כאן. לשחק.‬
‫לעולם לא אוכל להסביר לך‬ ‫כמה אני אוהבת אותך.‬
‫השמחה בלראות את ההבעות שלך‬
‫ואת הכעס על שעזבתי כל כך מוקדם.‬
‫זה…‬
‫אבל למות זה חלק מהחיים,‬ ‫ולעיתים קרובות זה…‬
‫לא הוגן? מיותר?‬
‫טוב, יש מקרי מוות גרועים יותר,‬
‫של חיים בלי אהבה,‬ ‫בלי שמחה, תשוקה או שום דבר.‬
‫בלי פדה, מארי או טומי.‬
‫זה מוות עצוב ומתוק. תחשוב על זה.‬
‫אתה תבין את זה, ילדון שלי.‬
‫אוקאפי שלי.‬
‫שלום, צוהריים טובים.‬
‫תוכלו לחכות רגע? היא עם הבן שלנו.‬
‫כן.‬ ‫-נחזור בסוף הסבב.‬
‫תודה רבה. זה נחמד מצידכן.‬
‫תודה.‬
‫- היי, כולם, זה פדריקו, בעלה של מארי. -‬
‫- אני אחראי על החשבון שלה -‬
‫- כי כבר אין ביכולתה לצייץ. -‬
‫מה השעה?‬
‫כמעט 17:00.‬
‫היי, היו לה 2,000 ריטוויטים.‬
‫מה שלומך?‬ ‫-היי, מה שלומך?‬
‫הכול בסדר?‬ ‫-כן.‬
‫אפשר לשאול משהו?‬ ‫-כן.‬
‫יש למינון הזה יש השפעה מיידית?‬ ‫-איזה מינון?‬
‫מינון ההרדמה.‬ ‫-לא, זה המינון הרגיל.‬
‫למה המינון הרגיל? הוסכם שהיא תורדם.‬
‫לא שידוע לי.‬
‫היא חתמה על הטופס.‬
‫כדאי שתדבר עם ד"ר מולינה.‬ ‫-איפה היא?‬
‫בקומה השנייה.‬
‫אני כבר חוזר.‬
‫תקשיבי, גברתי הרופאה.‬ ‫למה לא מרדימים אותה?‬
‫אתה תקשיב לי.‬ ‫יש גבולות מסוימים שאני לא מוכנה לחצות.‬
‫על אילו גבולות את מדברת?‬ ‫-גבולות האמונות שלי.‬
‫בסדר, אבקש מד"ר דייגו ויניה‬
‫לשלוח אדם שמוכן לעשות את מה שצריך לעשות.‬
‫טוב, זאת ההחלטה שלך.‬
‫דוקטור, אני מבין ומכבד את עמדתך.‬
‫באמת. נקודה.‬
‫אבל בבקשה תנסי להבין אותי.‬
‫מריה לא יכולה להמשיך לחיות בתנאים האלה.‬
‫להקיא את המעט שהיא אוכלת,‬ ‫עם כאב בלתי נסבל.‬
‫אם הייתה תקווה קלה, נניח אחת מתוך אלף,‬
‫הייתי מסכים איתך.‬
‫אבל את יודעת שאין.‬
‫תראה, חיים זה קדוש מבחינתי,‬ ‫אפילו במצב של מריה.‬
‫אני יכולה להרוג כאב, אבל לא את האדם.‬
‫לכן החלטתי להיות רופאה.‬
‫סלחי לי לרגע.‬
‫פדריקו.‬
‫מה שלומך?‬ ‫-מה קרה?‬
‫אני אגיד לך מה.‬
‫עלו עלינו. זה לא בגללי או בגלל המנהל.‬
‫עורך הדין של בית החולים בא והיה חד משמעי:‬
‫הוא לא רוצה הרדמה סופנית למריה.‬
‫אם נעשה את זה‬ ‫ויבקשו את ההיסטוריה הרפואית, ישימו לב.‬
‫אבל זה לא בלתי חוקי.‬ ‫-הם נלחצו.‬
‫הם מפחדים מהתקשורת.‬
‫הם מפחדים שאיזה עיתונאי חסר מצפון‬
‫יפרסם מאמר שיאשים את בית החולים‬ ‫בביצוע המתת חסד ממוסכת.‬
‫תאר לעצמך, "בית החולים הורג מטופל".‬ ‫זה תמיד מוכר.‬
‫אז מה עכשיו?‬ ‫-לא, תירגע.‬
‫ההבדל הוא שמה שיכולנו לעשות תוך יומיים,‬
‫עכשיו נעשה בשבעה או שמונה.‬
‫כך שאף אחד לא יחשוד בכלום.‬
‫היא לא תסבול?‬
‫לא. קולטני הכאב במוח שלה ידוכאו.‬
‫אבל היא תהיה בהכרה?‬ ‫-לא.‬
‫היא לא תהיה בהכרה. היא לא תסבול.‬
‫הגבות היפות האלה. הן כמו של אימא שלך?‬
‫לא.‬ ‫-כמו של אבא שלך?‬
‫לא.‬
‫כמו שלך?‬
‫אכלתי איש.‬
‫ידעת?‬ ‫-כן.‬
‫הייתי רעב ואכלתי אותו.‬
‫אכלתי עוד דג.‬
‫אכלתי גברת!‬
‫אכלתי גברת.‬
‫אכלתי דג.‬
‫בוא נלך לדג הבא.‬
‫הוא ברח…‬
‫אני אוכל אותו.‬
‫הם הרגו אותי.‬
‫הם הרגו אותי!‬
‫הם הרגו אותי. אני לא מאמין.‬
‫הם הרגו אותך?‬ ‫-כן.‬
‫הם הרגו אותי.‬
‫הם מרושעים.‬
‫איזו באסה.‬
‫איזו באסה. וואו.‬
‫שום דבר אינו נמשך לנצח.‬
‫לא גלידה, לא סרטים,‬
‫גם לא הדברים המכוערים,‬
‫גם לא הדברים הנחמדים.‬
‫גם לא עלי עץ,‬
‫וגם לא אימא.‬
‫אבל אני אהיה בליבך עד שלא תהיה כאן יותר,‬
‫אבל אתה תהיה בליבם של אחרים.‬
‫וכך, שום דבר לא מת לעולם.‬
‫ומשהו תמיד מחזיק מעמד.‬
‫- תאהב. תטייל. תקרא. תסתכל. תקשיב. -‬
‫- תנגן מוזיקה. תצייר. תלמד. -‬
‫- תעבוד. תצא למסעות. תצרוך במידה. -‬
‫- תרדוף. תעזוב. תקשיב לאבא שלך. -‬
‫- תתלונן. תציית. תאכל. תשים ג'קט. -‬
‫- טוב, תעשה מה שתרצה. -‬
‫- ותחשוב עליי מדי פעם. -‬
‫- מריה ואסקס קיבלה הרדמה סופנית‬ ‫ונפטרה ב-21 באפריל, 2015. -‬
‫- כעבור מספר חודשים, -‬
‫- המחברת שהיא הכינה לבנה‬ ‫פורסמה והפכה לרב-מכר. -‬
‫"אתה כבר לא לצידי, אהובי‬
‫יש לי רק בדידות בנשמה‬
‫ואם אינני יכולה לראות אותך יותר‬
‫למה אלוהים גרם לי לאהוב אותך,‬ ‫כדי שאסבול יותר?‬
‫תמיד היית הסיבה שלי לחיות‬
‫סגידה לך הייתה הדת שלי‬
‫ובנשיקותיך מצאתי‬
‫את החום שבתשוקה ואהבה‬
‫זהו סיפורה של אהבה שאין כמותה‬
‫שגרמה לי להבין טוב ורע‬
‫שנתנה אור לחיי‬
‫ואז כיבתה אותו‬
‫אילו חיים אפלים‬
‫לא אוכל לחיות ללא אהבתך‬
‫זהו סיפורה של אהבה"‬
‫תרגום כתוביות: זואי רוז‬