Downloaded from YTS.MX
PŮVODNÍ FILM NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Příběh mého posledního a největšího přání.
Sen, který chci sdílet se synem.
Na to mám zápisník.
Tohle je kniha, kterou máma napsala pro malého Tomyho.
Aby se naučil, jak je důležité být sám sebou,
a dozvěděl se svůj příběh.
Doufám, že ji dopíšu.
Pojďte prosím tudy.
Promiňte.
- Počkejte v čekárně. Najdou si vás tam. - Ano. Její taška…
Díky.
Fede, tady zůstat nechci.
Když v pojišťovně neposlechnou, seženu tu pokoj.
Fajn, ale zavolej jim a otravuj je s tím.
- Půlroční léčba. Musí mi dát postel. - Budu je otravovat, dokud neposlechnou.
- Vytmav jim to. - Jo. To si piš.
- Mluvil jsi s Tomym? - Ano. Právě se vzbudil.
Táta ví, že ho vyzvednu později.
- Mluvil jsi s doktory? - Ano.
A?
Říkali, že ti dají „lactilosu“ nebo tak nějak. Něco na střevní obstrukci.
- Takže tu musím zůstat? - Nejspíš dokud to nezabere.
No tak, Fede, nejsem hloupá. Odebrali mi vaječníky, ne mozek.
Nehospitalizovali mě, jen abych se vykadila. O co jde?
No…
Po větě „Musíme si promluvit“ vždycky následuje něco strašného,
ale tehdy to bylo zdaleka nejhorší.
Dva dny po operaci, kdy mi vzali dělohu, vaječníky
a další věci na testy, jsem věděla, že je něco velmi špatně.
Ale ani chirurg neměl odvahu mi to říct.
Když umíráte, všechno prožíváte intenzivněji.
Chcete cítit, vychutnávat a milovat.
Ale zároveň je ta intenzita neudržitelná. Nemocné tělo ji nedokáže vydržet.
Takže hledáte způsoby, jak se zabavit, pobavit a rozptýlit.
Přijdou vám vhod sociální média, hlavně Twitter,
kde můžete dělat drama nebo se hodiny hádat, jestli tampony, nebo vložky.
Ale taky se tam můžu podělit o to, co se mi děje. Rakovina je jako chřipka.
Nemusíte se za ni stydět, ale je tisíckrát horší.
Nemluvit o tom, pak jste jako ti, co říkají: „Tak dlouhá a bolestivá nemoc.“
DLOUHÁ A BOLESTIVÁ JE TVOJE KLOBÁSA.
TEDA ODVOLÁVÁM DLOUHÁ, SAMOZŘEJMĚ.
Když jsem to zveřejnila, přišlo mi hodně milých zpráv od lidí, které neznám.
Teď, neberte si to osobně, vám řeknu větu, kterou nesnáším:
„Všechno bude v pořádku.“ Jo, to určitě.
Říct to pacientovi s rakovinou je jako říct někomu, kdo se chystá přejít poušť,
že na konci cesty ho čeká oáza.
Zítra jde do školky.
Tak jo, lehneme si.
Pomalu.
A je to.
Ještě papuče.
Pozor na katetr. Podáš mi prosím tě ovládání, Luisi?
Tohle tlačítko použijte, když budete chtít čaj, jít na záchod, cokoliv.
Tímhle tlačítkem požádáte o morfium. Jakmile pocítíte bolest, zmáčkněte ho.
Nečekejte, až bude bolest silná. Zmáčkněte ho. Dobře?
- Kdyby cokoliv, zavolejte nás. - Dobře, díky.
- Tak zatím. - Zatím.
Tak co? Líbí se ti tvůj pokoj?
Hezký, ne?
A vidíš i ven.
Co tam vidíš?
Nic moc.
Na prd výhled.
Budeš tu spát?
Samozřejmě.
Co uděláme s Tomym?
To je zařízeno.
Tvůj táta nebo moje máma ho dají do školky. Já ho vyzvednu,
přivedu ho sem a pak ho zase odvedu.
Budeš spát na té pohovce?
- Jo. - Chytíš herpes.
Půjčím si od Adriána spacák.
- Vyhodí nás. - Ne, použiju ho v noci a pak ho schovám.
Je to v pohodě.
- Federico? - Ano.
Jak se máte? Diego Vigna, primář.
- Těší mě. - Mě taky.
V neděli nenosím uniformu, ale vždycky zajdu za pacienty.
- Nemoc si dovolenou nebere. - Jasně.
Byl jsem za Maríou. Řeknu vám, jak na tom je.
Nemá střevní obstrukci. Pánevní nádor tlačí na její dvanáctník.
Jelikož indikátory nejsou dobré, bude pro ni nejlepší zůstat v nemocnici.
Její stav neumožňuje operaci ani další chemoterapii.
- Co můžeme dělat? - Můžeme zlepšovat její situaci.
Dal bych jí kortikoidy, snažil se tlumit nádor.
Ale všechno je dočasné, že? S tou nemocí už se nedá nic dělat.
Ne, dá se toho dělat hodně.
Můžeme například zmírnit její bolest, to je důležité.
Dělat jí společnost. Taky důležité.
V podobných případech mám vždy dvě priority:
ať pacienti netrpí a ať se co nejdřív vrátí domů.
Vždycky je pro ně lepší čekat doma,
ve známé atmosféře, obklopeni blízkými.
Někteří pavouci mají dvě oči a jiní mají víc.
A kolik mají nohou?
Nevím kolik…
ale zjistím to.
Mami!
- Ahoj! - Ahoj.
Ahoj!
- Ahoj! - Dej mi batoh.
- Tady je. - Jsem tak ráda, že tu jsi.
- Máš se dobře? Jak bylo ve školce? - Dneska jsem nešel…
- Nedávno jsem nešel do školky. - Vážně?
Je super, že jsi za mnou přišel.
Pak zjistím, jestli se v té školce kousek od domu neuvolnilo místo.
Opatrně, je to vysoko.
Tahle postel není jako ta doma. Je robotická.
Ano, zvedni to, prosím.
Potřebuju mít nohy vysoko
a hlavu dole.
Měj se!
Ohýbám se.
Pokračuj.
Čau!
Když zmáčknu tohle tlačítko, vybouchne to.
Bomba spadne z nebe a vybouchne.
Skvělý nápad, Tomy. Nech tu postel vybouchnout.
Ne!
NEMŮŽU JÍT DOMŮ,
PROTOŽE BYCH POTŘEBOVALA DVĚ PUMPY A TROJITOU ŠICHTU SESTERNY.
A PRODAT LEDVINU, NĚCO, CO MÁM JEŠTĚ ZDRAVÉ.
Fede?
Dones mi zápisník.
Požádej Lourdes. Dělá ruční práce. Má tam jeden s vlkem na obálce, moc roztomilý.
Chci Tomymu něco napsat.
Dobře.
Řeklo se v 10:00. Kolik je? Je 10:20.
- Zmeškáme návštěvní hodiny. - Jsou až do 12:00, Maru.
- Dobrý den. - Dobrý den.
- Do kolika jsou návštěvní hodiny? - Do 12:00.
Dobře.
Dobrý den.
Takže dokdy jsou?
Už jdou.
- Potvory. Domluvili se, že přijdou spolu. - To neřeš.
- Proč jste neřekli, že se sejdete předem? - Chtěli jsme jí něco přinést. Dáreček.
Proč dárek? My nic nemáme.
- To je fuk, podělíme se o něj. - Bude od nás všech. To nic.
- Ne, to ne. Běž něco koupit. Jdi. - Kde teď něco seženu?
Nevím. Prostě něco přines.
Dva bloky odsud je obchodní centrum.
- Děláš si srandu? - Dobře.
- Dej mi klíčky od auta. - Ne. Zůstaň, skočím tam.
Radši půjdu s tebou.
- V kterém je pokoji? - Druhé patro, 216.
Pokoj 216. Proč je taková?
To neřeš.
Ale nepůjdeme nahoru všichni najednou, ne?
- Ne, rozdělíme se do skupin. - Buďme potichu.
- Ne, doprava. - Fede.
Ahoj. Jak to jde? Jak se máte?
- Ahoj. - Ahoj.
- Jak se máš? - Dobře.
Dobře? Musíte chvilku počkat, protože teď je s ní doktor.
- Dobře. - Zbytek je na cestě.
Jsou tu všichni?
- Jo. - Jo.
- Pustí nás tam všechny najednou? - Nevím. Zkusíme to.
- Nesedneš si? - Ne.
Jak je jí?
Dobře. Je v klidu.
- Má bolesti? - Říkala, že trochu.
Že to zvládá.
Víš, jaká je.
Jo, díky mně má úžasný pokoj. Skvělý. Pět hvězdiček.
To je super.
Tak dobře.
Jak se cítíte?
Špatně. Jsem zase v nemocnici, vidělo mě 20 doktorů,
nikdo nemůže nic dělat, už nechci být v posteli.
To chápu. Máte bolesti?
Ne, je to v pohodě. Zvládám to.
- Byla jste na záchodě? - Ne.
Dobře. Budeme to sledovat.
Zvednu vám opěradlo, abychom byli ve stejné výšce.
A je to.
- Jak se máte? - Dobře.
Já skvěle.
Jen se chci zeptat: Až to bude nesnesitelné, uspíte mě, že?
O tom si ještě promluvíme.
A pak už to nebudeme řešit. Ale teď je na to brzy.
Jak dlouho to potrvá?
- Co? - Než přijde ta chvíle.
Ne, to nevím. Každopádně nikdo neodejde dřív, než přijde jeho čas.
Buďte klidná, nemůžu to nijak urychlit.
- Vyhovuje vám váš pokoj? - Ano.
Záleží mi na tom.
Co myslíte…
Proč se mi to stalo?
Nestalo se vám to.
To všechno je vaše… Není to virus ani bakterie, co na vás zaútočí zvenku.
Jinak by to bylo nakažlivé.
Tahle rakovina je…
100% vaše. Můžeme říct, že se jmenuje María.
To neříkejme.
- Ne? - Ne.
Je to genetické.
Ano, jistě, některé rakoviny…
souvisí s návyky a zlozvyky.
Kdybyste denně vykouřila tři krabičky, nejspíš vás čeká rakovina plic.
Ale obecně to má co dělat s vaší genetickou informací.
Můžou dál?
To je snad demonstrace.
Přátelé.
- Ať jdou dál. - Běžte dál.
Dobrý den. Jak to jde? Díky.
- Jak je jí? - Je jí to jasné.
- Došlo jí to rychle. Je chytrá. - Začínám chápat, jaký máte vy dva vztah.
Je to zdravě patologická symbióza.
Ale nebojte, já to mám s manželkou stejně.
Tomy, podívej, tady je tvoje maminka
a tohle je mega-super-ultra-VIP pokoj,
který sehnal tvůj táta, protože je génius.
Podívej na ty úžasné designérské křesla. Podívej na tu podlahu.
A ještě ti, synu, ukážu, jak to vypadá v koupelně, co říkáš?
Podívej se na tohle. Mramor.
Mramor.
Je to velkolepé.
Tak jo. A tady je tvoje maminka.
Jako obvykle mi nevěnuje moc pozornosti,
rozesmívá lidi a čumí do telefonu, tweetuje a bůhvíco.
Pořád stejný.
- A tady jsou všichni naši přátelé. - Snaž se víc.
Představím ti je, synu.
- Tohle je Shoy. - Noha.
- Psycholožka, co se hlásí k lacanianismu. - Ne, přestaň.
- Co je? - Nejsem psycholožka.
- A co? - Analytička.
- Dá ti do držky. - Ne…
Analytička, co se hlásí k lacanianismu. Omlouvám se.
To je horší.
- Tady máme Paulu. - Ahoj Tomy.
- Spisovatelka. - Ano.
Přečteš si její knihu, protože v ní zmiňuje tvou mámu.
Tady je Charlie.
Ahoj Charlie.
Dámy a pánové.
- Víc než přítel… - Sestra.
- Sestra, přesně tak. - Naprosto.
Pozor na jazyk.
Tady máme Brendu. Je umělkyně.
Tak trochu i „zubařka“, protože má všeho plné zuby. Všeho a všech.
Tamhle je. Designérka, ilustrátorka.
Génius.
Dámy a pánové, tohle je Vera.
Věřte nebo ne, ředitelka pojišťovny.
- Celý rok je opálená. - Věřte nebo ne!
- Nádhera. - A tady máme Leti.
Pracuje pro zastupitelstvo.
Až budeš mít problémy, synu, promluv s Leti a ona to napraví.
Zařídím to.
Podívej. Tohle je Agus.
Učí žurnalistiku a tančí tango.
- Ano! - To je ono!
To je ono. Natřásej se!
- A tady je Roxy. - Ano.
Žena v domácnosti.
- Co? Nejenom to. - Tak co ještě?
- Jsem taky sociální pracovnice. - Ale nemáš titul. Dodělala jsi kurz?
- Nakopej mu prdel. - Fajn, sociální pracovnice. Promiň.
A tady je Maru. Nebudu ti tuhle osůbku představovat,
budeš ji totiž muset celý život tolerovat. Jako Hernán, co sedí vzadu. Chudák.
Hernán prodává a kupuje byty. Jak tomu teď říkají?
Makléř.
- Makléř. - Realitní makléř.
- Makléř. - Jo.
Tak to by bylo.
Rozhodujeme se, jestli zůstane tady, nebo půjdeme domů,
ale tady za tebe všechno uklízí. Je to jako líbánky.
- Jasně. - Koukej na tohle.
- Obdivuj náš panoramatický výhled. - Velkolepý.
- Čistý cement, dobrý cement. - Podívej, vzadu je zelené pole. Tak jo.
Jsme mezi přáteli, smějeme se od ucha k uchu.
Taková je tvá máma…
Takový člověk je tvoje maminka.
Tenhle člověk.
A proto ji tolik miluju.
Měj se, synu.
Zaráží mě, jak často mi říkají, že jsem statečná a silná.
Myslím, že to, co dělám, je jediná možnost. Co můžu dělat jiného?
Poddat se sebelítosti?
To radši budu tweetovat o rakovině.
Pravdou je, že je mi pořád zle.
Jako by se vám pořád dařilo, ale naopak.
Další oko.
A…
asi bychom tu pizzu měli nechat na později,
protože mě fakt baví dělat oči.
VŠECHNO JE NA HOVNO A JÁ UMŘU. MOŽNÁ SE TO STANE ZÍTRA, KDO VÍ.
BYLA BY TO ŠKODA, POŘÁD MÁM V ZÁSOBĚ DOBRÉ VTIPY.
Tohle je šťastné a tohle má vztek.
- Tohle je moc šťastné. - A tohle?
Tohle je smutné.
- Proč? - Protože tyhle jsou štěstí.
- Barva vzteku? - Červená.
- A barva smutku? - Tahle.
Tři štěstí a jeden smutek?
Výborně.
Je tohle šťastné?
- Ne. - To je to smutné?
Tři jsou šťastné, tohle smutné.
Ne, tohle… Tohle má vztek.
A tohle je šťastné.
Proč má tohle vztek?
Protože chce to šťastné… to, co má vztek.
Tohle je barva vzteku.
- Jasně. - A tahle barva je modrá.
Ta je… smutek.
To je pravda.
Je to smůla takhle onemocnět.
Chybí mi naše procházky, ty půlhodinové zastávky u každé maličkosti.
Občas jdeme ven pro něco k jídlu nebo na zmrzlinu
a ty se vztekneš a nechceš jít po svých nebo chceš pryč z kočárku uprostřed cesty.
Chybí mi to. A chci, abys věděl, že ty chvíle pro mě byly…
nejšťastnější v životě.
Mám tě ráda.
- Dobrý den, Marío. - Můžeme?
To je Marina, dělá tu atestaci. Nastoupila tento týden. Bude tu pár měsíců.
- Zdravím. - Jak se máte?
- Dobře. - Jak vám bylo v noci?
Nic moc. Měla jsem trochu bolesti.
- Co nevolnost? - Taky.
- Klid. My se o to postaráme. - Dobře.
- Vystudovala jste dávno? - V prosinci, nedávno.
- Super. - Ano.
- A specializace? - Kardiologie.
- Dobrý den, paní doktorko. - Jak je?
Nic moc.
Má trochu bolesti.
Podíváme se na to. Ukažte.
- Tady? - Ano.
- Tahá to, že? - Ano.
Jestli se to bude stupňovat, musíme podat morfium.
Ano? Nemůžeme s tím chvíli počkat?
Proč? Ne, uleví vám to od bolesti.
Já nevím, protože to není tak zlé.
Bude vám líp. Neupírejte si to.
Fede, musíme to trochu zorganizovat, ne? Nevíme, jak dlouho tu bude.
Dokud to její tělo nevzdá.
Ale znáte ji.
Jednoho dne řekne: „Už mám dost.“ A bude chtít zorganizovat vše, i čas.
Ano, ale nejde tu o ni. Jde o tebe a Tomyho.
Tomyho školka je vyřešená s mou mámou a jejím tátou.
Není to jen školka. Musíš jíst. Nemůžeš žít jen ze sendvičů.
Když tu budete měsíc či dva, co budete dělat?
Nemůžeme tě pozvat na večeři, žijeme daleko.
Jasně. Díky, nějak to zvládnu. Ano.
- Ale musíš se převléknout do čistého… - Nech mě, Maru. Jsem ve válce.
- Proto ses dva týdny nemyl? - Je tohle nutné?
- Je to hnus. - Maru má pravdu.
- Musíme se zorganizovat. - Ano, třeba návštěvy.
Nemůžeš tu být celý den.
Dobře.
Založím skupinový chat bez Marie s naší holčičí grupou a Charliem
a zorganizujeme návštěvy od pondělí do pondělí.
Haló?
Kdo je to?
Ahoj, jak se máš?
Ano, dostala to.
Jo, byla nadšená.
Díky moc.
Ahoj.
- To byla Lu, ta s těmi zápisníky. - Kámoška Marie z jiné skupiny, že?
Ze skupiny výšivek a řemesel. Jsou to blbiny. Ale je skvělá.
Vyšívá, ale je skvělá.
Každý den mě bolí něco nového. Teď mě hrozně bolí záda.
Ano, hodně času trávíte v posteli. Zkusíme požádat o nafukovací matraci.
- Včera to nebolelo. - Pomalu.
Ne, vaše tělo je křehčí. Jste citlivější.
Držte to, prosím.
Venku je hezky, co?
Ano, svítí slunce.
Podívám se.
- Můžete jít sama? V pohodě? - Ano.
Sestavují tam obrovský jeřáb.
- Nevíte, jestli tam něco nestaví? - Prý obchodní centrum.
Těžko pochopit, že svět se točí i bez nás, ale musíme to přijmout.
Nebo ani to ne.
Jsme pro vesmír tak bezvýznamní, že ho vůbec nezajímá, jestli to přijmeme.
I kdybyste chtěli vystoupit, nastoupit, zabrzdit metastatický karcinom úrovně 100,
abyste viděli syna dokončit základku,
svět se točí dál a navíc se točí rychleji a rychleji.
Co se děje? Co potřebujete?
Musím jít na záchod. Hned. Budu zvracet.
Co to bylo?
Jdeme.
Říkala jsem ti, že není dobrý nápad tady kempovat.
Když budete dál zvracet, dáme vám katetr.
- Dobře. - Ano?
- Lepší? - Ano.
- Je ti líp? - Ano.
Kdyby cokoliv, zavolejte.
- Dobře. - Ano?
Nic jsem neviděla. Běžte spát.
Díky.
Proč jsi nepožádala mě?
Protože jsi tvrdě spal a musíš odpočívat.
A protože bych měla být schopna dojít na záchod sama.
To bych měla.
ZVRACELA JSEM VÍC, NEŽ JEDLA.
POTVRZUJI, ŽE JE NEMOŽNÉ ZVRACET, ANIŽ BYSTE U TOHO BREČELI.
NIKDY NEBREČÍM PŘED SVÝM DÍTĚTEM, ALE JSEM JEN ČLOVĚK,
NEJDE DĚLAT VŠECHNO POŘÁD.
NAŠTĚSTÍ SI MOJE TĚLO VYMYSLELO, ŽE BUDE SPÁT 14 HODIN,
SEZENÍ NA POSTELI MĚ TOTIŽ PĚKNĚ ŠTVE
A NESVEDU S TÍM ZHOLA NIC.
VČERA VEČER MI PUMPOVALI ŽALUDEK. DOPORUČUJU. CÍTÍM SE SKVĚLE.
TO JE TAK MILÉ, CO MI ŘÍKÁTE! SNAD MI TO VRÁTÍ MŮJ ZADEK, TO JE NEJDŮLEŽITĚJŠÍ.
DOBRÝ VEČER. NĚKTEŘÍ MAJÍ NAD POSTELÍ KRUCIFIX, JÁ TAM MÁM FYZIOLOGICKÝ ROZTOK.
ZÍTRA ZODPOVÍM DALŠÍ DOTAZY ATD. TEĎ MUSÍM DOČÍST KNIHU. PRO JISTOTU…
Zbožňuju tvoje silná stehna, tvůj účes à la Mick Jagger, tvé rty podobné mým.
Jsi jako já v tvém věku. Ale přijde mi, že jsi šťastnější. Nebo si to jen přeju?
Chtěla bych utéct někam daleko, na pole, kde bys mohl běhat, křičet.
Žárlím a závidím lidem, co tě uvidí vyrůstat.
Gratuluji k článku o vaší ženě.
- Co? - Ten článek v Clarínu. Nečetl jste ho?
- Ne. - Přinesu vám ho.
Tady to je.
- Kdy to vyšlo? - Dnes.
NA TWITTERU DOJÍMÁ LIDI BOJEM S RAKOVINOU
- Nechte si je. - Vrátím je.
Dobře.
- Marie? - Ano?
Tohle vyšlo v Clarínu.
Co je to?
Kdo to napsal? Znáš ji?
- Ne. Četl jsi to? - Ano. Je to skvělý článek.
- Vážně? - Ano, vážně.
Maru, jak je?
Nemám tušení, nevím.
Říká, že v digitální verzi je ten článek na obálce. Přes celou obálku.
Ano, dám ti ji.
Ahoj, jak je?
Ne, netuším.
Zeptej se holek.
Vidíš to? Začínám být slavná. Příliš pozdě.
Dobře.
Tak zatím. Uvidíme se odpoledne. Posílám pusu.
Myslíš, že nás teď začnou otravovat s rozhovory?
Co je to za skandál?
- Vidělas to? - Teď jsi celebrita, jo?
- Ahoj. - To snad není pravda!
Že jo?
Je to nefér, že tě proslaví rakovina, a ne tvůj zadek.
To snad není pravda.
- Takový pěkný zadek! - Bolí mě břicho.
Potřebuješ pomoct vysadit? Zvládla jsi to sama.
- Pomůžeš mi dát opěradlo nahoru, Hernáne? - Ozvaly se ti i jiná média?
Ano, ale teď tím nebudu ztrácet čas.
- Kdo ti volal? - Ranní show.
- Která? - Kanál 11.
Show Vero Lozano?
Ano. Přesně ta.
- Půjdeš do toho. - Ne, nepůjdu. Proč bych měla?
- Proč? - Sledují to všichni.
A co je mi po tom? Co na tom záleží?
- Ne, máš pravdu. Nevím. - Neseš mi něco k jídlu?
Ne. Po tom, co se onehdy událo, už žádné jídlo.
- Ale Hernán pro tebe něco má. - Co?
Jasně.
Reproduktor.
- Dík! - Ať můžeš poslouchat hudbu.
Díky moc.
Ne, ale tenhle je tvůj. Bereš si ho do práce.
To je jedno. Teď je tvůj.
Díky.
- Zdravím. - Zdravím.
- Víte, kde je pan doktor Vigna? - Zavolám ho.
- Prosím pana doktora Vignu na informace. - Díky.
Na recepci vám nechali pár věcí pro vaši ženu.
- Pár věcí? Jakých věcí? - Dárky.
- Dobře, vyzvednu si to později. - Dobře.
Haló? Ano, doktore.
Shání vás manžel pacientky z pokoje 216.
Skvěle. Máte jít nahoru do jeho kanceláře.
- Pro ty věci přijdu. - Dám jim vědět.
Dobrý den.
- Federico, pojďte dál. - Můžu?
- Pěkný článek v Clarínu. - To ano.
- Díky za zmínku o nemocnici. - Jsme v tom nevinně. Ani neznáme autorku.
Posaďte se.
Pane doktore, kanál 11 chce s Maríou udělat rozhovor.
- Živě? S kamerami? - Ano.
Do nemocnice s kamerami nesmíte.
Víte, že dělám, co můžu.
Nesmíte sem chodit s květinami, ve skupinách ani s dětmi.
Nicméně já vám to dovoluji. Ale žádné kamery.
- Vedení by mě zabilo. - Jasně.
Proč neuděláte rozhovor po telefonu?
To by možná šlo.
Bude to lepší. Možná nechce být vidět takhle.
To je jí fuk.
Ano, tak či tak… Záleží přece na tom, co říká, ne?
Za jak dlouho zavolají?
Tři minuty.
- Bolí to ještě? - Trochu.
- Požádám o morfium. - Ne, počkej. Ne.
- Nemůžeš u toho mít bolesti. - Trochu vydržím.
Nechci to brát teď, pak slintám jako blázen. To nechci.
To nechci.
To je ten kanál. Začíná to.
Sociální sítě poskytují nekonečné možnosti pro katarzi, sdělení nálad či protest…
- Už tam je? - Ne.
…ve 140 znacích, ale můžete také mluvit o nemoci, ztotožnit se s někým,
kdo na druhé straně telefonu prožívá totéž.
Dostal se k nám velmi výjimečný příběh Marie Vázquezové.
Má rakovinu, léčí se a bojuje s ní a je v poslední fázi chemoterapie.
Rakovinu vaječníků. María vše řekla ve svých tweetech. Leo to přečte.
Mám tu tweety, co María Marie napsala na uvítanou:
„Morfium. ‚Neupírejte si to,‘ řekla doktorka.“
„Raději bych vám neukazovala ani h***o
a dál žila, ale díky za vaši lásku.“
Máme ji na lince. Marío Vázquezová, jak se máte? Tady Vero a Leo. Jak to jde?
Zdravím, Leo a Vero.
Jak se máte?
Děkuji za zavolání.
- Ne, nic neslyším. - Blbne to. Co mám dělat?
Před sedmi měsíci jsem prodělala poměrně radikální operaci, hysterektomii.
Všechno mi odstranili. Zcela mě vyprázdnili.
Prázdná slupka.
Víc než předtím.
A od té doby jsem začala chodit na chemoterapii,
která fungovala, dokud už nefungovala.
A… Takže…
Teď už se nedá nic dělat.
Čekáme, až nastane čas.
Čekáte na… To, co říkáte, je opravdu tvrdé, ale…
Až nastane čas umřít. Musíme to uvést na pravou míru.
Ano, čas mé smrti.
Čas umřít. Nedá se nic dělat. Už nezbývá nic, co by se dalo udělat?
Můj zdravotní stav je křehký. Proto mě nemůžou operovat
a nemůžu dostat další chemoterapii, jsem moc slabá.
Ale přesto jsem tam, kde se o mě dobře starají. Je to tu fajn a jsou tu moc milí.
Marío, podle vašich tweetů soudím, že jste si prošla všemi náladami.
Ukázala jste humor, hněv i ironii.
V jaké náladě jste teď?
Teď je to vtipné, protože pro ty, co mě navštíví, dělám stand-up show o rakovině.
Takže pokud na mě zrovna nenarazíte ve chvíli, kdy zvracím do kýble,
většinou mě obklopuje smích.
Vašemu dítěti jsou tři roky.
Myslíte na něj… ve chvílích…
Myslím na něj hodně. Taky s ním hodně mluvím.
Natáčíme pro něj videa.
- Vysvětluju mu vše tak, jak to je. - Co už ví?
Řekneme mu, že… za chvíli už tu máma nebude,
ale že vždycky budu v jeho srdci. A myslím, že to pochopí.
A váš manžel? Jste ve vztahu? Díváme se na vašeho manžela.
Ta fotka, co vidíme, je svatební.
Vdávala jsem se v hříchu,
byla jsem v sedmém měsíci.
A to je Fede, ano.
Můj manžel… mě doprovází,
stará se o mě, je tu pořád se mnou.
Když vám řekli, když jste zjistila, že máte rakovinu vaječníků,
byla jste pozitivní? Myslela jste si, že to zvládnete?
Nezjistila jsem to, uhodla jsem to.
Jaké to bylo?
Dělali mi ultrazvuk,
protože moje břicho vypadalo jako v šestém měsíci.
A ten doktor…
Znáte to, jak doktoři mluví mezi sebou a myslí si,
že nevíte, o čem mluví.
- Někdy pacienty podceňují. - Přesně tak, podceňují pacienta.
Takže ten doktor řekl lékařce u ultrazvuku:
„Na stupnici ‚co já vím‘,
kde 45 je hodně,
co si myslíš, že je tohle?“ A ona odpověděla:
„Tohle? To je sto.“
Marío, kolik vám je let?
Je mi 42 a za dva dny mi bude 43.
- Za dva dny vám bude 43. - Přesně tak. Když se zadaří…
bude mi 43.
Jste ohledně toho tak vtipná a ironická, pomáhá vám to, nebo je to váš štít?
Srší to z vás pořád.
Ne, nepomáhá mi to.
Ani to není můj štít. Taková prostě doopravdy jsem.
Tohle jsem já. Někdy se mí přátelé smějou,
protože mě navštíví a jsou dramatičtější než já.
Myslím, že správné slovo je „smíření“.
Člověk se s tím smíří a…
A smrt je součástí života.
JSEM POŘÁD TADY, JEN MÁM PLNÉ ZUBY MLUVENÍ, TOŤ VŠE.
SLÁVA VÁS ZNIČÍ.
CENÍM SI VŠECH NÁVRHŮ ALTERNATIVNÍ TERAPIE APOD.,
ALE NĚKDY JSOU KOSTKY VRŽENY. ODMÍTÁM COKOLIV GOOGLIT.
ZDRAVÍ JE PĚKNÁ POTVORA,
ALE ASPOŇ MI DALO SEDM MĚSÍCŮ KRÁSNÝCH CHVIL.
Šest. Mám čtyři, šest, sedm.
Sedm.
Tolik?
Sedm je hodně.
Jedna, dva, tři, sedm, jedenáct.
Čtrnáct, sedm, jedenáct, čtrnáct, sedm.
Jsi hrozně vtipný, Tomy. Říkáš tak zábavné věci.
Ale nepamatuju si je, protože beru pilulku jménem blbalgin.
No tak, jen jednu. Vždyť je sezóna jahod.
Nemůžu. Moje tělo je nezvládá, přísahám.
No tak. Jen jednu.
- Jen jednu. - Vidíš to.
- Co je tohle? - Vyměnili mi matraci.
- Proč? - Nezvládla tu přemíru sexu.
Jasně. S holkama jsme ti chtěly říct,
ať to nepřeháníš, protože se tu šušká, že tenhle pokoj je nekončící párty.
Hele, Maru…
Chci, aby Fede nebyl sám. Postarej se o to.
Chci, aby si vrznul, aby se oženil. Podívej, o co tě žádám.
Trvalo mu 18 let, než si vzal tebe. To vrznutí by u něho stačilo.
Myslím to vážně. Doopravdy.
Nechci, aby se utápěl ve smutku.
Chci, aby si vrznul, aby byl šťastný, aby žil.
Navzdory tomu, že ztrácím řasy, to je fakt hrozná věc.
Promiňte. Máte tam další dárky pro vaši ženu.
- Další? - To ta televize. Ano.
I když už nemám zadek, zhubla jsem 12 kilo a mám horší svalový tonus než slimák,
cítím se krásná. A to jsem plešatá a vypadám jako kostra.
Je to v krabici, ať to neztratíme.
- Díky. - Je tam další.
- Další? Vrátím se. - Dobře.
Asi to zní banálně, ale když si vyčistíte zuby a dáte si krém,
hned se cítíte sami sebou.
- Rakovina vám nevezme vaši marnivost. - Jak vypadám?
- Dneska ti to moc sluší. - Ano, samozřejmě.
Dali mi tři dávky morfia.
Jako bych se vznášela.
Tohle jsme přesně potřebovali. Ta kočka je všude.
To je maneki-neko.
Přináší štěstí.
- Co mi ještě dali? Co tam mám dál? - Další krém a další a další.
Zdravíme. Neseme další dárky. Je to jídlo, takže jsme ho měli v ledničce.
- Spousta dárků, Marío, co? - Ne, to si můžete vzít. Nemůžu to jíst.
Fede, vyber si, co chceš, zbytek jim nech.
Vitello tonnato. Tyčinky z mozzarelly. To snad není pravda.
- Mrkvový dort. - Ne.
- A tohle? - Co je to?
Jahodový dort.
- Tomy si pochutná. - Nebo ty.
Zbytek si vezměte, ale tohle nechte tady, celé to sní.
- Moc děkujeme. - Podělíme se o to s ostatními sestrami.
- Dobře. - Díky.
- Tak zatím. - Zatím.
- Hele, Marie. - Ano?
Požádali o další tři rozhovory.
Ne, už stačilo.
Fakt ne. Nějak se jich zbav.
Už stačilo.
Dobře.
To sis tu slávu načasovala, co?
Je to vtipné.
Sejdu se s Néstorem z úřadu. Snad budu moci parkovat na místech pro invalidy,
ať už nemusím obtížně hledat místo nebo za parkování platit.
- Dobře. - Ahoj.
- Budeš u toho kulhat? - Ano. Takhle.
Přivedeš Tomyho?
Dnes přijde s Maru.
Potkali jsme se v prosinci v roce 1991 a od té doby jsme spolu.
Ať žije láska!
Nelze ti přát nic lepšího, mé dítě, než abys v životě našel takovou lásku.
Pusu!
Dva proti jednomu, chápete?
Výjimečnou, vášnivou, bouřlivou.
Gól!
Jedinečnou, láskyplnou.
Láskyplná láska? Mami, ty jsi tele.
- Jakou jste měla noc? - Nic moc. Trochu jsem zvracela.
- Jedla jste něco? - Jahody.
- Moje chyba. - Ne.
To nic.
Ale když zvracíte, existuje riziko, že to vdechnete a dostane se to do plic.
Takže to bude chtít nasogastrickou sondu.
- Dobře. - Nejdřív je to otravné, ale zvyknete si.
Včera jste mi vyprávěla o rodinném výletu do Evropy.
Možná je čas na sedaci?
Možná.
Poznáte, až ten čas nastane.
Dokončuju Tomyho zápisník.
Zbývá mi pár stránek. Asi deset.
Možná příští týden.
Dobře, řeknete mi a domluvíme si datum.
Jaké to bude?
Jako normální den. Ani si nevšimnete.
Zvýšíme dávku morfia, přidáme midazolam, to je hypnotikum, a vy usnete.
A už se neprobudím?
Budeme vás monitorovat a dávat vám takovou dávku, abyste se neprobudila.
Promyslete, s kým se chcete rozloučit.
To mě nenapadlo.
VÍC UŽ SE DĚLAT NEDÁ, PŘÁTELÉ.
AŽ DO KONCE S ÚSMĚVEM A SEVŘENOU PĚSTÍ. ALE JE TO KONEC.
ZÍTRA MÁM NAROZENINY. NECHCI DÁRKY ANI KOMPLIMENTY.
CHCI MEXICKOU PÁRTY VE STYLU DNE MRTVÝCH.
- V noci se svíčkami to bude bomba. - Jo. Nenafotíme to a nezveřejníme?
Nebo je to moc?
Ne…
Pojď dál.
- Chci s tebou mluvit. - O co jde?
Jak je jí?
Charlie…
- Co říkal doktor? - Nic, co by říkal?
Někdy se spolu doktoři radí, mluví spolu.
Ty máš dárek?
- Ano. - Přece dárky nechtěla.
Mám dvě knihy ze série o Puck, co jí chybí ve sbírce.
Dobře, tak pojď.
Spí.
Se vším, co jí dali…
- Jdeme do bufetu, necháme ji odpočívat. - Hned přijdu.
- Zatím. - Ahoj.
- Myslel jsem, že spíš. - Ne.
Co to tam máš?
Burger.
- Sním si ho venku, ať tě nepokouším. - Ne, nemám z toho hlad.
Ahoj.
Sněz to tady.
- Taky mám ty věci, cos chtěla. - Super.
Četla jsem ty knihy o Puck, co mi Charlie dal k narozeninám, co mi chyběly.
Nechápu, že si na to vzpomněl.
Je to génius.
- Stavil ses doma? - Ano, byla tam Rosa.
- Zaplatil jsi jí? - Ne, chce to příští týden vše naráz.
Pozdravuje tě.
Co dál? Zaplatil jsem tvůj i můj telefon. Obojí s penále, bylo to po splatnosti.
Okno v Tomyho pokoji stále protéká.
Takže jakmile budu mít čas, vytáhnu ho a znovu utěsním.
Super.
Rostliny se mají skvěle. Taky tě zdraví.
- Vyfoť mi je. - Dobře.
Dal jsem ředitelce školky dárek. Pomohla nám s tím volným místem.
Fede, stanovíme si datum?
- Mluvila jsi s Vignou? - Ano.
Mám si vybrat datum, jaké chci.
Dobře.
Napadl mě pátek.
Co myslíš?
Dobře.
Nejdřív promluvíme s Tomym.
Zítra nebo pozítří.
Každá smlouva má háček.
Fede slíbil, že se mnou bude, dokud nás smrt nerozdělí.
- Federico! - Ale nečetl tu část malými písmenky.
Zdravím. Potřebuju, abyste u notáře potvrdil, že María souhlasí s tou sedací.
- Nějaký problém? - Ne. Jen je dobré mít něco takového.
- Kde seženu notáře? - Na recepci vám poradí, kam se obrátit.
- Musí sem přijít? - Vědí, co dělat.
- Jdu tam hned. - Dejte mi vědět. Budu ještě tady.
Nejspíš ho nenapadlo, že ta chvíle přijde tak brzy.
Ale už je to tady.
- Ve kterém patře je notář? - Třetím.
Díky.
Byla bych raději, kdyby mě vzal do Paříže,
ale teď nejlepší dárek, který mi může dát, je zařídit mou smrt.
- Dobrý den. - Dobrý den.
- Hledám notáře, pana Ceruola. - Otce, nebo syna?
To je jedno. Jde o ověření.
Posaďte se. Dám mu vědět.
- Díky. - Počkejte.
Myslím, že jsem nikdy v životě neviděla takový akt lásky.
Pojďte dál.
Děkuju. Omluvte mě.
- Dobrý den. - Dobrý den.
- Jak se máte? Posaďte se. - Díky.
- Přejete si? - Moje žena je v nedaleké nemocnici
- a potřebuji, abyste ověřil souhlas. - Máte text?
Ne, nemám nic.
Je to listina, takže musím mít vytištěný text.
- Jistě. Ale nikdo mi o tom nic neřekl. - Dobře. Tak tedy…
v nemocnici je poproste, ať vám pomůžou, dají vám ten text, ano?
- Dobře, půjdu tam a pak se sem vrátím. - Ne, dneska už ne. Je pozdě.
- Zítra, ano? - Můžu přijít po úředních hodinách?
O co se tu jedná? Je to naléhavé?
Moje žena umírá. Musí podepsat souhlas k terminální sedaci.
Dobře.
Počkám na vás.
Uděláme to takhle: Tady je moje vizitka. Zařiďte, co musíte.
Zdržím se tu. Budete-li mít zpoždění, zavolejte.
- Moc vám děkuju. - Ne, prosím. O nic nejde.
Oblečení nechám tobě.
Vyber si jako první. Všechno je to tvoje.
Máminy svatební šaty, její kabelky, starožitné šperky, všechno je to tvoje.
Zbytek můžeš darovat nebo rozdat.
Nebo to vyhoď. Dělej si, co chceš.
Moje výšivky dostane Vera. Bude vědět, co s nimi.
Co s mými šminkami, to nechávám na tobě.
Moji sbírku knížek o Puck dej Agus, Paulině dceři.
Jo a tohle. Moje věci vyházej.
Buď nemilosrdná. Fede toho nebude schopen.
Zbav se toho. Vyhoď, co chceš.
Tohle je důležité. CD skupiny Los Panchos s písní „Historia de un Amor“.
Je to píseň z doby, kdy jsme se poznali. Nutil mě ji poslouchat v začátcích vztahu.
Takže se toho zbav.
Vím, že to Fede najde, neodolá a poslechne si to a rozesmutní ho to.
Nebyla vaše píseň „Contigo Aprendí“?
- Ne. - Zpíval to Manzanero.
Ne. Nevyhazuj špatné CD.
Ne. Dobře. „Historia de un Amor“.
- Paní doktorce Molinové dej hezký dárek. - Dobře.
- Molinová. - A taky dej dárky sestřičkám.
Charlie dostane sušičku.
- Má radost. - Ten nejlepší dárek.
Už tě nemám po svém boku, lásko má,
jen osamělost v duši mi zůstala.
Přestaň. Taky jsi z toho smutná.
Končím. To je vše.
Dobře?
Prosím pana doktora Vignu na informace.
- Přijde. - Díky.
- Doktore. - Jak se máte?
- Potřebuju text, co má María podepsat. - To nechte. Pojďte, ředitel čeká.
- Co se stalo? - Nic, co se nedá vyřešit.
- Další problém? - Nechte to na mně. Postarám se o to.
Všechno mu odkývejte.
Federico, dobře víte, že Maríu i vás všechny tady máme moc rádi.
Myslíme si, že se v této situaci chováte mimořádně statečně.
Proto se snažíme, abyste se tu cítili co nejpohodlněji.
- Je to tak? - Ano, jistě.
Za to vám moc děkujeme.
Ale je tu ta citlivá problematika.
Víte, že hranice mezi eutanazií a terminální sedací je velmi tenká
a dá se interpretovat různě. Popravdě existuje mnoho kolegů, profesionálů,
kteří s terminální sedací nesouhlasí.
Ano, podle mě bychom tomu kvůli sémantice měli říkat
„milosrdná sedace“, ne „terminální“.
Ano.
Podle zákona o důstojné smrti
musí být terminální sedace navržena lékařem
se souhlasem pacienta, nebo příbuzných v případě, kdy se nemůže rozhodnout sám,
v den, kdy se bolest stane nesnesitelnou, nebo když se nedaří s ní bojovat.
Ale nemůžeme říct, že to uděláme za pět dní.
Protože to znamená, že pacient může s tou bolestí žít, není nesnesitelná
a zabírají méně extrémní metody.
Podívejte, Federico, v naší nemocnici je to běžná praxe. Je to tak?
Ano, je to tak.
Ale María je veřejná osoba. Titulní strana Clarínu, rozhovory v televizi.
Virální příspěvky na sítích. Lidi všechno popletou.
Nepřekvapilo by mě, kdyby si někdo myslel, že provádíme eutanazii.
Omluvte mě. Musím to vzít.
Poslouchejte.
Kdyby to byla moje žena, vzal bych ji domů a sehnal někoho, kdo tu sedaci provede.
To vám neříkám jako ředitel nemocnice.
Co budeš dělat? Vezmeš ji domů?
To říkal ředitel. Na mém místě by ji vzal domů a uspal ji tam.
- No, myslím, že to říká, aby se předvedl. - Co říkal Vigna?
Že se o to postará.
Je to primář. Musí být schopen něco udělat.
Nechme to na něm.
- Zavolám Adriánovi. - Adriánovi?
Adrián je dietolog, Fede. Co ti asi tak řekne? Co může dělat?
- Je dietolog, ale taky doktor. - To s tímhle nesouvisí.
Dietolog…
- Proč to neprovedou v nemocnici? - Kvůli všemu, co jsem zmínil v telefonu.
- Marie si nezaslouží tohle prožívat. - Jistěže ne.
- Vezmeš ji domů? - Ano, o to mi právě jde.
- Pojďme se posadit dovnitř. - Kam chceš touhle kraksnou jet?
- Na sever. Do Jujuy, v létě. - S tímhle daleko nedojedeš.
Myslíš? Vrať se za pár měsíců a přesvědč se.
Pochybuju.
Podívej, Fede, sedace v domácím prostředí není tak jednoduchá.
Není to tak, že jí dáš sedativum a tím to hasne. Musíš tam být, monitorovat ji.
Musíš jí podávat ty léky.
Musíš ji udržovat ve spánku a zároveň snižovat její hydrataci. Rozumíš?
To může trvat pět, šest, sedm dní. I déle.
Na hovno, co?
- Je něco rychlejšího? - Eutanazie.
Můžu ti sehnat doktora, co ti pomůže.
Ne.
Když to celé začalo, slíbil jsem Marii, že pokud to má někdo udělat, budu to já.
- Vysvětli mi to. - Dobře.
Jestli ji hodláš vzít domů,
požádej lidi v nemocnici, aby jí dali centrální žilní katetr.
Je to katetr, který je zaveden do jedné z velkých žil, co vedou k srdci.
- Co když už ho má? - Ne, určitě ho nemá.
- Dojde jim to, když to budu žádat. - Není tam někdo, komu můžeš věřit?
Ne v tomhle.
Já nevím… Nech mě…
A až jí to dají, co pak?
Půjdeš do lékárny a budeš chtít chlorid draselný.
- Chlorid draselný. - Ahoj.
- Jak se má Marie? - Ahoj Estelo. Nějak se drží.
Musím ji navštívit.
Možná si udělám čas tento týden.
Jdu k mámě.
- Jo. Pak tě vyzvednu. - Dobře.
- Pozdravuj ji. - Budu.
- Co mám chtít? - Chlorid draselný.
- Dají mi ho? - Jo, je to volně prodejný lék.
Používá se na průjem, zvracení. Bude to v pohodě.
Až ho budeš mít, přines mi ho. Připravím injekci.
Musíš to vstříknout do katetru.
- Odvážíš se to udělat? - Ano.
- Jsou schopni to zjistit při pitvě? - Když dělají pitvu, tak ano.
Ale kdo žádá pitvu u někoho, kdo zemřel na rakovinu?
- A když jí nedají ten centrální katetr? - Budeš jí ten chlorid dávat do kapaček.
Je to pomalejší.
Zkus je přimět, aby jí dali ten centrální katetr. Je to rychlejší. Přímo do srdce.
Paní doktorko.
- Jak je? - Můžu s vámi mluvit?
Vezmi to do laborky. Potkáme se tam. Ano.
- Jedeme domů. - Promluvte si s doktorem Vignou.
Ano. Ale potřebuju, abyste jí dali centrální katetr.
Centrální katetr? Proč?
- Asi… na léky, kdyby je potřebovala. - Kdo vám to řekl?
Její klinik, náš rodinný lékař.
Ne, ať nám zavolá. Nemůžeme jí ten katetr dát. Musí to mít nějaký zdravotní důvod.
Ať nám zavolá.
Dobře. Díky.
Co říkal Adrián?
- Pamatuješ, o čem jsme mluvili? - Ano.
- Že pokud to má někdo udělat, budu to já. - Ano.
Chlorid draselný.
Je to hned.
Adrián připraví injekci a já ti to vstříknu do katetru.
Co když to zjistí?
To je nemožné, Marie.
Říkal…
to Adrián.
Pacientům s rakovinou pitvu nedělají.
Nebude lepší jít domů?
Ano. Půjdeme domů a tam to uděláme.
Ale když půjdeme domů a druhý den umřu, chytí nás. Nejsou hloupí.
A Tomy ztratí oba rodiče, protože půjdeš do vězení. To není dobré.
Jsi opilý? Vypil jsi celou flašku whisky?
- Jak to myslíš, že ji zabiješ? - Udělám to.
Řešili jsme to na začátku. Nemůže tu být ještě pět měsíců. Rozloučíme se stokrát?
Kdo tvrdí, že tu bude pět měsíců?
Pět, deset dní. Je to fuk, je to mučení. Nemůže žít takhle. Uspí ji, probudí se.
Někdo jí musí dát ten zatracený chlorid.
Řekni, že mám pravdu. Nejsem blázen. Nemůžu se dívat, jak trpí.
Ne, já vím. Vím, že ji musíš zabít, jen to zní tvrdě, když to tak řekneš.
Mluvil jsi s tím doktorem, s Vignou, tím primářem?
Nechci ho kompromitovat.
- Řekl, že se o to postará. - Abych mu dal pokoj.
- Federico, vás hledám. - Dobrý den.
- Jdu za Marií. - Dobře.
Doktor Vigna říkal, že María musí podepsat tento formulář,
kde se uvádí, že odmítá resuscitaci. Dobře?
Až to podepíše, doktor Vigna na pátek objedná sedativa.
Konečně.
Je to noční můra.
Potřebujeme k tomu podpisu notáře?
- Ne, její podpis stačí. - Dobře.
Ale žádné sociální sítě.
Ano. Samozřejmě.
- Díky. - Není zač.
Marie, zlato.
Musíš podepsat tohle.
- Kde? - Tady.
Tady.
A je to. Podepíšeš to a v pátek ti dají sedativa.
A bude to.
Kdo to povolil?
Vigna.
Hotovo? Půjdu, než toho začne litovat.
- Uklidni se. - Spěchám. Co čekáš?
Uspořádáš mi rozloučení?
Tady je Roxy.
- Ahoj. - Ahoj.
Ahoj.
- Jsem první? - Ne, Leti šla první.
- Jaké to bylo? O čem jste mluvily? - Nevím. Co ti mám říct?
- Co ty? - Ne, já chci jít poslední.
Ještě nevím, jestli tam půjdu.
Já nevím…
Do prdele.
Dobře.
- Dej si klonazepam. - Jo. Můžu ještě jeden?
- Ne, dva? Budeš tam slintat. - Hodně brečí. Možná jí můžu dát další.
- Nebo si ho vezmeš, až se vrátíš. - Taky možnost.
- Radši… - Je to hodně.
- Dám ti ho pak. - Dobře, jdu nahoru.
Hodně štěstí.
Ahoj Roxy.
Ahoj Marie.
Jsem blbá. Zdůrazňovali mi to tisíckrát.
- Omlouvám se. - No tak, Roxy. Ale no tak.
Nikdy…
Poprvé se takhle loučím.
To neřeš.
Já zase poprvé umírám.
Jsi pořád stejná.
Podívej.
Taky mám tetování.
Pořád na tebe budu vzpomínat.
Když se budu převlékat, když se budu sprchovat, když budu šukat.
Kdykoliv budeš mít čas, vezmi Tomyho ven.
Dobře? Na procházku.
- Nezapomeň. - Jo.
Pozdravuj mámu.
Můžu?
Pojď dál, Charlie.
Nevím, jak se rozloučit. Jak… Jak to uděláme?
Bylo mi potěšením tě znát.
Nevím. Takhle.
- A jak jde stavba? - Teď to stojí.
Zřejmě musím získat víc peněz.
Musíš pracovat, Charlie. A to hodně. Myslím to vážně.
Vydělej spoustu peněz. Fakt hodně peněz.
Chci ti poděkovat za… všechny ty roky, co se známe, protože…
jsi jediný člověk, s kterým jsem mohl být spontánní.
Jsem ateista jako ty, ale…
jestli je posmrtný život…
pošli mi znamení.
Nevím…
Napiš mi zprávu…
na zamlžené zrcadlo v koupelně.
Nebo na ten zápisník, co jsi mi dala, ten látkový. Napiš mi něco tam.
Cokoliv.
Proč nejdeš, Charlie, jestli máš práci? Prostě běž.
Ne, dnes jsem všechno zrušil.
Je den D.
- Lucho. - Ahoj.
Ahoj mami, jak se máš?
- Fajn. - Ahoj, zlatíčko. Ahoj.
- Máme jít s tebou, Fede? - Ne, vy jste na řadě později.
Navíc nechávám Tomyho samotného s Marií. Posaďte se.
To je tlačítko pro případ, že někdo potřebuje pomoc.
Když to zmáčkneš, zazvoní zvonek a díky tomu zvonku to přijdou opravit.
- Bylo to šílené? - Trochu jo.
- Trochu? - Ano.
Ne moc?
Ahoj.
- Ahoj. - Ahoj!
Ahoj!
- Ahoj. - Tak.
Ahoj.
- Ahoj. - Budu venku, kdyby cokoliv.
- Dej vědět. - Dobře.
- Ahoj. - Kdo je ten lebkoun?
- Že jo? - Myslel jsem…
Co je tohle?
Tohle?
Smažená vejce.
Mandarinka?
Uhodla jsem to!
Teď já. Soustřeď se.
Uvidíme, jestli to uhodneš. Tohle ovoce je těžké.
Ano.
Je to…
Je to banán.
Banán. Teď ty.
Jak se to tváříš?
Je to hořké?
Grep?
- Vážně? - Teď máš hvězdu.
- Protože jsem vyhrála. - Ne, nemáš žádné hvězdy.
Vážně? Žádné hvězdy?
- Protože jsi prohrála. - A kam jdeš, když prohraješ?
Nikam, zůstaneš tady a hraješ si.
Nikdy bych ti nedovedla vysvětlit, jak moc tě mám ráda. Ta radost z tvých výrazů,
ten vztek, co cítím, že odcházím tak brzy. Ale život zahrnuje smrt, často způsobem,
který je nefér? Zbytečný?
No, jsou horší smrti,
životy bez lásky, radosti, vášně, ničeho.
Bez Fede, Marie a Tomyho.
Tohle je smutná i sladká smrt. Na to mysli.
Ty to pochopíš, můj chlapečku.
Moje okapi.
Dobrý den.
- Může to počkat? Je s naším synem. - Ano.
- Vezmeme ji jako poslední. - Díky. To je od vás milé.
Díky.
AHOJ VŠICHNI, TOHLE JE FEDERICO, MARIIN MANŽEL.
MÁM NA STAROST JEJÍ ÚČET, PROTOŽE UŽ NENÍ SCHOPNA TWEETOVAT.
- Kolik je hodin? - Za chvíli bude 17:00.
Má to 2 000 retweetů.
- Dobrý den. - Dobrý den.
- Vše v pohodě? - Ano.
- Mám dotaz. - Ano?
- Má ta dávka okamžitý efekt? - Jaká dávka?
- Ty sedativa. - Ne, tohle je normální dávka.
- Cože? Dohodli jsme se, že ji uspíte. - O ničem nevím.
- Podepsala ten formulář. - Promluvte si s doktorkou Molinovou.
- Kde je? - Ve druhém patře.
Hned se vrátím.
Poslouchejte. Proč ji nechcete uspat?
Vy poslouchejte mě. Nejsem ochotná překročit jisté hranice.
- O jakých hranicích to mluvíte? - Hranice mého přesvědčení.
Fajn, požádám doktora Vignu, aby poslal člověka ochotného udělat, co je třeba.
To je vaše rozhodnutí.
Paní doktorko, rozumím vaší pozici a respektuji ji. Opravdu. Je to tak.
Ale zkuste pochopit mě. María za těchto podmínek nemůže žít.
To málo, co sní, vyzvrací, má nesnesitelné bolesti.
Kdyby existovala aspoň malá naděje, řekněme jedna ku tisíci,
souhlasím s vámi. Ale víte, že žádná šance není.
Život je pro mě posvátný i v jejím stavu. Dokážu zabít bolest, ale ne člověka.
Proto jsem doktorka.
Omluv mě.
- Federico. Jak se máte? - Co se stalo?
Řeknu vám to. Jdou po nás. Není to kvůli mně ani řediteli.
Nemocniční právník se vyjádřil jasně: Nechce pro Maríu terminální sedaci.
Když to uděláme a budou to zkoumat, všimnou si toho.
- Ale není to nelegální. - Zpanikařili. Bojí se médií.
Bojí se, že nějaký bezohledný reportér zveřejní článek, který obviní nemocnici
z maskované eutanazie. „Nemocnice zabíjí pacienta“. To se dobře prodává.
- Takže teď co? - Ne, jen klid.
Rozdíl je v tom, že to, co mohlo být za dva dny, potrvá sedm nebo osm.
- Aby nás nepodezřívali. - Nebude trpět?
Ne. Její receptory bolesti v mozku budou potlačeny.
- Ale bude při vědomí? - Ne. Nebude při vědomí. Nebude trpět.
Takové krásné obočí. Je jako mámino?
- Ne. - Jako tátovo?
Ne.
Jako tvoje?
Snědl jsem pána. Věděla jsi to?
- Ano. - Měl jsem hlad a snědl jsem ho.
Snědl jsem další rybu.
Snědl jsem paní!
Snědl jsem paní.
Snědl jsem rybu.
Pojďme na další rybu.
Utekla…
Sním ji.
Zabili mě!
Zabili mě. To snad není pravda.
- Zabili tě? - Jo.
- No teda. - Zabili mě.
Jsou zlí.
To je smůla.
- To je smůla. - Je to smůla. To teda.
Nic netrvá věčně.
Ani zmrzlina, ani filmy, ani ty špatné věci, ani ty dobré věci,
ani listy stromů,
ani maminka.
Ale zůstanu ve tvém srdci, dokud ani ty nepotrváš věčně,
ale zůstaneš v srdcích ostatních.
A tak nikdy nic nezemře.
A něco vždycky přetrvá.
MILUJ. PROCHÁZEJ SE. ČTI. DÍVEJ SE. POSLOUCHEJ.
HRAJ NĚJAKOU HUDBU. KRESLI. UČ SE. PRACUJ. CESTUJ. KONZUMUJ S MÍROU.
JDI ZA SNY. ODCHÁZEJ. POSLOUCHEJ TATÍNKA.
STĚŽUJ SI. BUĎ POSLUŠNÝ. JEZ. NOS BUNDU. NO, DĚLEJ SI, CO CHCEŠ.
A OBČAS SI NA MĚ VZPOMEŇ.
MARÍA VÁZQUEZOVÁ PODSTOUPILA TERMINÁLNÍ SEDACI, ZEMŘELA 21. DUBNA 2015.
PO PÁR MĚSÍCÍCH BYL VYDÁN RUKOPIS, KTERÝ NAPSALA PRO SVÉHO SYNA.
KNIHA SE STALA BESTSELLEREM.
Už tě nemám po svém boku, lásko má,
jen osamělost v duši mi zůstala.
Když se s tebou nemůžu vídávat,
proč mě Bůh donutil tě milovat? Abych se utrpením soužila?
Jen kvůli tobě jsem měla důvod žít,
zbožňovat tě bylo mé náboženství.
Tvé polibky mi připomněly
teplo vášně, lásky a něhy.
Je to příběh lásky jako žádné jiné,
díky ní už chápu, co je dobré, co zlé.
Do života mi to světlo vneslo,
pak ovšem to světlo zase zhaslo.
Bez tvé lásky je temno, žádný svit,
bez tvé lásky nebudu moci žít.
Je to příběh lásky…
Překlad titulků: Pavla Vašicová