Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Починаючи з сімдесятих,
відеоігри стали частиною нашого дозвілля.
Ми граємо наодинці чи в команді, в інтелектуальні чи рухливі ігри.
Заради задоволення, перемоги чи навчання.
Ігри постійно розвиваються.
Зараз батьки та діти стикаються з величезними проблемами
у світі, де інтернет змінив спосіб спілкування,
спосіб взаємодії між людьми.
У світі, де відеоігри змінили саме поняття «гри».
Ми не знали, що на нас чекає,
тому зараз ми зітнулися з чимось потенційно небезпечним.
Він одержимий грою.
Ваша дитина не має цілий день читати книжки.
Так само, як і цілий день лазити по деревах.
Вони народилися у цифровому світі.
Дітям потрібні їхні власні розваги.
Але як зрозуміти, де межа?
Не можна контролювати те, чого не розумієш.
Так влаштований світ.
Ніхто не хоче трати з дівчиною.
Біг, футбол… У грі почуваєшся, немов ти сам там.
Усе, чого він бажав, —
це бути успішним у цьому віртуальному світі.
Кіберспорт — це спорт, ігри — це ігри.
Нові засоби комунікації — завжди проблема.
Ми забуваємо про це.
Перехід від механічних та аналогових технологій
до цифрової електроніки
спричинив свого роду революцію, що змінила стиль нашого життя,
як ніщо досі.
Це почалось в сорокових-п'ятдесятих, коли були створені перші комп'ютери.
На деяких комп'ютерах можна було грати в такі ігри, як шахи, шашки чи OXO —
різновид хрестиків-нуликів, створений професором Олександром Дугласом.
У 1958 році Вільям Гіґінботем розробив «Теніс для двох» —
гру на осцилографі, аналоговому комп'ютері,
що передувала появі таких відеоігор, як Pong.
Spacewar! — космічний симулятор, що був розроблений в МТІ у 1962 році.
Його вважають першою відеогрою,
оскільки він працював на багатьох обчислювальних системах.
З появою Pong відеоігри стають комерційними.
Спочатку з'являються аркадні ігри, за ними консольні.
Magnavox Odyssey була першою домашньою ігровою приставкою.
Родини, які задовольняються переглядом телевізора,
змушені насолоджуватися лише тим, що пропонує телебачення,
тоді як інші використовують телевізор для своїх бажань
та проводять час за Odyssey —
електронною грою майбутнього.
Потім прийшли Atari з їхніми Pong,
а згодом естафету перейняли комп'ютери.
На початку 80-х з'явилися Commodore 64, NES і Sega Master System.
Це була революція, адже тепер можна було грати вдома.
Не треба було йти до ігрової зали.
Перехід від одиночної чи локальної гри відбувався з розвитком технологій.
Ще на початку епохи SEGA існував пристрій
для виходу в інтернет, що певною мірою дозволяв грати з іншими.
Ми зробили MUD.
Це була не та всеосяжна реальність, яку ми хотіли створити,
адже комп'ютери були не надто потужні.
З розвитком технологій та збільшенням доступності інтернету,
з появою PlayStation Network, Xbox Live та багатьох комп'ютерних ігор
потрібно було знайти сервери, кімнати очікування, лоббі,
до яких можна було б під'єднатися та знайти інших бажаючих пограти.
Це був прорив.
Тепер не потрібно було знати того, з ким граєш.
Можна було просто дочекатись іншого гравця й почати гру.
З появою домашнього швидкісного інтернету
діти та молодь проводять все більше часу за відеоіграми.
Деякі батьки важко сприймають цифрову реальність,
не розуміють потреби та інтереси своїх дітей,
їхні ігри та речі, що роблять дітей щасливими,
світ, де вони живуть.
Якого дідька?
Розвиток онлайн-геймінгу,
так само як і розвиток соціальних мереж в цілому,
призвів до появи геймерської культури
і в поєднанні з більш глобальними трендами на формування фандомів,
формування «спільних ЗМІ», створення людьми власного контенту,
вивів в онлайн не лише ігри, а й процес формування спільнот людей.
Ви бачите на YouTube, на Twitch, на всіх цих платформах,
як люди за допомогою відеоігор впливають на світ так,
як вони й очікувати не могли.
Молодь легше сприймає відеоігри.
Я любив відеоігри з дитинства.
Це дало мені шанс обговорювати інші теми, мій день,
взаємодіяти з цією аудиторією по-іншому,
не так, як у моєму влозі.
Раніше я був звичайним геймером,
але потім зосередився на створенні відеороликів.
ГАБРІЕЛЬ МОНТІЕЛЬ АВТОР КОНТЕНТУ
Я хотів почати робити щось зовсім нове.
ЩОДНЯ В ІНТЕРНЕТІ ТРАНСЛЮЄТЬСЯ ПОНАД 500 000 ПРЯМИХ ЕТЕРІВ,
ЗАГАЛЬНА КІЛЬКІСТЬ ПЕРЕГЛЯДІВ ЯКИХ СТАНОВИТЬ 15 МІЛЬЙОНІВ
-Ти ввімкнула опалення, дурепо! -Я знаю, чорт забирай!
Навіщо ти ввімкнула опалення? Нащо воно здалося?
Господи!
Дідько! Зараз вона буде…
Ти розіб'єш підлогу!
Боже мій!
Я помітив, якщо потурбувати дитину під час відеогри,
вас зустріне агресія.
Нетипова реакція для людини, яку ви добре знаєте.
ЕНДІ СТЕЛМАН ПИСЬМЕННИК, БРЕНД-ЕКСПЕРТ
Діти більш перевантажені, ніж нам здається,
тому ігрова залежність — це лише симптом, а не проблема.
Дідько!
Знаєте, хто ви…
Чому?
Я жбурнув джойстик, він зрикошетив.
Одна кнопка відлетіла під стіл…
ДЖОН ЛІЛ МАДРИД, ІСПАНІЯ
…і він зламався.
Здається, щось зламалось всередині.
Якщо його ось так потрусити, він торохтить, як маракас,
наче щось відлетіло всередині.
Я прошу закінчити гру, а він каже: «Зараз».
І це «зараз» займає годину. Йому завжди мало.
СОНЯ КАНО АРХІТЕКТОР, МАМА ГЕЙМЕРА
Він виходить із себе та йде до своєї кімнати.
Моя мама не проти, що я граю, але вона не хотіла, щоб я грав забагато.
Вона не заперечувала, адже в її дитинстві не було цього.
Це не було частиною її життя тоді.
Ми не бачили в цьому шкоди.
Я й не міг, бо був замолодий, але мої батьки теж не побачили.
Ми не знали, що це може мені зашкодити.
Тато казав: «Зупинись».
Я думав лише про гру та що він не розуміє мене.
Він одержимий грою.
Ми забороняли йому грати по буднях, щоб він вчився.
Мама каже, що ігри — це дуже погано.
Але якщо я не граю по буднях, я хочу грати на вихідних.
МАРКОС ГОНСАЛЕС ІСПАНІЯ
Не варто звинувачувати дітей чи, навпаки, їх батьків,
досить поглянути на середовище, де зростають діти.
Сімейне життя змінилося з появою технологій
та зі зміною способу організації дозвілля дітей.
Батьки стурбовані:
навколо стільки інформації про те, як це може бути небезпечно,
скільки часу витрачається на ігри,
як це впливає на соціальне та сімейне життя.
Це схоже на моральну паніку.
В минулому ми вже стикалися з подібним:
у 18-му й 19-му сторіччях побоювалися, що дівчата надто захоплюються романами
і що це їм шкодить.
Проте суттєва відмінність книжок від відеоігор — це соціальна взаємодія.
Коли ти читаєш, слухаєш радіо — це односторонній процес.
А тут — комунікація.
Саме це може створити додаткові незручності для батьків.
Вони не знають не тільки що їх дитина дивиться,
але й з ким спілкується онлайн.
І це справжня проблема.
Як твої батьки захищають тебе?
Моя мама каже: «Не бігай з ножицями».
Вони захищають мене від павуків.
Вона заглядає під ліжко.
У мене є наколінники, і налокітники, і шолом.
Не існує ніяких вампірів, що цуплять твій одяг.
Моя мама змушує мене пристібатися.
«Коли переходиш дорогу, обов'язково тримай мене за руку».
Мене може збити машина.
Це буде боляче.
Моя мама змушує мене носити капу на хокеї,
бо зуби мені ще знадобляться.
У черзі я маю тримати їх за руку, тому що мене можуть викрасти.
«Тримайся подалі від незнайомців!»
Як батьки захищають тебе в інтернеті?
Я не знаю.
Ми прагнемо навчити батьків,
фахівців і галузь взагалі
захищати дітей в інтернеті.
Діти можуть зіткнутися з неприйнятним контентом,
що не відповідає їх віку,
або кібербулінгом.
Діти часто спілкуються один із одним в інтернеті,
але їх можуть вилучити з різних групових чатів.
Вони можуть побачити неприємні відео про себе,
або зустріти ненормативну лексику.
Коли вивчаєш булінг,
велику кількість інформації отримуєш з анкет.
Ця інформація вже застаріла, неактуальна, і це велика проблема.
Проблема у відповідальності.
Чия вона? Батьків? Інтернет-провайдера?
Розробника додатку? Хто несе відповідальність?
Недостатньо просто вимкнути телефон і не виходити онлайн.
Це ніби заборонити підлітку спілкуватися.
Вони росли з інтернетом. Їх перша гра була в мами на телефоні
або на PlayStation, що постійно під'єднана до мережі.
Дивишся на них — вони народилися в цифровому світі.
Такі вони є, такими хочуть бути.
Це цифрова версія ганяння м'яча надворі,
але тут завжди є з ким пограти.
ЛОНДОН, ВЕЛИКА БРИТАНІЯ
Приготуйтеся.
На вас чекає щось небачене.
Насправді унікальний досвід.
Пориньте в новий ігровий всесвіт.
Ігротека на колесах!
Ми під'їжджаємо до чийогось будинку і влаштовуємо вечірку.
ЕМАНУЕЛЬ ВІЛЬЯМС ІГРОТЕКА НА КОЛЕСАХ
У нас є віртуальна реальність. Можна грати в Just Dance —
танцювати, хто краще, розмахувати усілякими штуками.
Можна поспівати в мікрофон у Pop Star.
У нас є купа різноманітних відеоігор:
Xbox, PlayStation — що завгодно.
Фургон набитий веселощами під саму зав'язку.
Я люблю Minecraft. А я FIFA.
Fortnite.
ДЖО ЕДВАРДС ЛОНДОН
Ghost Recon.
Mario Kart, FIFA, Clash Royale.
НАТАН КІНГ ЛОНДОН
Трохи дивно, бо це ж автобус.
Тут бомбезна атмосфера,
бо всі сидять поряд і водночас грають у відеоігри.
Іноді мама не дозволяє мені грати так довго.
Діти щасливі, і це лишень на кілька годин.
Це ж не на весь день. Потім будуть якісь рухливі ігри.
Барбекю.
Тож це лише частка свята, одна з розваг на день народження.
При замовленні я спитала, чи це для одного гравця.
Вони сказали: «Для багатьох».
Діти грають в ігри й одночасно обговорюють їх.
Вдома батьки зазвичай чимось зайняті або працюють,
діти грають у відеоігри, кожен сам по собі.
А на ігровій вечірці
вони можуть спілкуватися, а потім вдома,
замість того щоб сидіти по кімнатах,
вони можуть проводити час разом.
Я прагну долучати всіх. Якщо всім весело,
значить, я впорався.
По завершенні ми збираємося, я кажу всім «па-па» і ми їдемо далі.
Сьогодні лише трохи більше половини населення Землі має доступ до інтернету.
Тому онлайн-ігри не надто розповсюджені
в сільській місцевості й віддалених регіонах.
ІЄРРО, НЕВЕЛИЧКИЙ ВУЛКАНІЧНИЙ ОСТРІВ В АТЛАНТИЧНОМУ ОКЕАНІ ПОБЛИЗУ АФРИКИ
Цей маєток належав моєму дідові.
Наш виноград дуже тривкий: він зростає на крутому 70% схилі.
Мені прищепили любов до вина, і ми намагаємося продовжувати традицію.
У 2011 РОЦІ БІЛЯ ОСТРОВА СТАЛОСЯ ПІДВОДНЕ ВИВЕРЖЕННЯ ВУЛКАНА ТАГОРО
Острів досі активний.
У нас тут є підводний вулкан.
Люди були перелякані, туристи перестали приїздити.
Багато фірм збанкрутували.
ЕРМІНІО САНЧЕС БАТЬКО ГЕЙМЕРА
Крістіан народився, коли був бум перших комп'ютерів.
БЕРТА ЕРНАНДЕС МАТИ ГЕЙМЕРА
Усе, про що діти мріяли на свята, — це Nintendo 64 чи Game Boy.
Ще змалку, коли його брат грав у Mario,
Крістіану було лише два роки,
а він вже показував на телевізор і казав: «Маріо!»
У мене ніколи не було комп'ютера, я обожнював ігри на мобільному телефоні.
До Clash Royale я встиг пограти у купу ігор.
КРІСТІАН «KaNaRiOoo» САНЧЕС ПРО-ГЕЙМЕР
У мене навіть були на телефоні емулятори для Nintendo 64.
На ізольованому острові
у нас були неабиякі проблеми з покриттям.
Тож він постійно шукав місця, де було гарне з'єднання.
Коли я починав, то були самі муки.
Інтернет зникав на два-три дні, я не міг грати.
Як батьки, ми, звісно, переймалися,
бо він міг грати в телефон годинами.
Тато заходив до мене, кликав обідати,
я просив його зачекати, а він: «Зачекати? А ну, мерщій!»
Я казав, що в мене гра, але вони не розуміли онлайн-ігри.
Її не можна призупинити. Ти граєш проти когось в реальному часі.
У мене часто конфісковували телефон.
Віддавали, лише коли я складав іспити.
Він дорослішав, і нам ставало дедалі складніше
просити його віддати нам свій Game Boy
чи вимкнути його.
Він і далі грав. Усе більше й більше.
Я завжди згадую той день, коли за обідом він сказав:
«Мамо, тато, маю вам сказати,
та гра, в яку я граю, — мені пропонують контракт».
Нам здавалося, це щось неможливе.
«Тобі пропонують контракт?» «Так, зарплатня й соцпакет».
А тоді йому надсилають футболку, потім телефон, і починаєш вірити.
Погравши за два клуби в Іспанії,
він обмовився, що, можливо, муситиме переїхати до Лос-Анджелеса.
У СКЛАДІ TEAM LIQUID КРІСТІАН ВЗЯВ УЧАСТЬ У КУБКУ СВІТУ З CLASH ROYALE
Ми грали в півфіналі,
і тато сказав, що за мене вболівало усе моє селище.
Дехто нічого не розумів у тій грі,
але прийшли підтримати його.
Можна вболівати на футболі, не знаючи жодного футболіста.
Але ж ми розуміємо, що гол — це коли м'яч у сітці.
Нехай ми не розуміємо, що Крістіан робить,
але коли він переможно здіймає руки,
ми всі радіємо.
KaNaRiOoo зробив це!
Шість ігор поспіль за Team Liquid!
Два на два!
Він став професіоналом і тепер заробляє цим на життя.
Гадаю, він робить те, що йому подобається, а це найголовніше.
Він працює, і це дарує йому радість,
моральне задоволення й фінансову забезпеченість, ось і все.
Коли люди бачать його в новинах,
то гадають, що, мабуть, варто дозволяти своїм дітям грати.
Вони кажуть: «А я забороняв своїм грати».
Це лише ще одна можливість у житті.
У 18 років я не знав, що робити,
а зараз я маю можливість робити те, що люблю,
і я триматимуся за неї.
Вважається, що в нашому районі
низький рівень освіти та високий рівень бідності.
Наші люди — наш найцінніший актив.
Ми можемо створювати проекти, щоб люди відчули,
що наша спільнота — ще не лише місце,
де не відбувається нічого гарного.
МАДЖОРА ОЧОЛИЛА СОЦІАЛЬНИЙ ПРОЕКТ
ПО ЗАЛУЧЕННЮ МОЛОДІ ДО ІНДУСТРІЇ ПРОГРАМУВАННЯ
Ми проводили ігрові турніри.
Здебільшого, щоб відшукувати таланти всередині нашої спільноти.
Ми обрали такий шлях, бо якщо б ми казали людям:
«У нас є робота для технаря», —
то навіть ті, хто мав необхідні навички й уміння,
були настільки деморалізовані, що не відповіли б нам: «Гаразд, згода».
Тож ми зрозуміли, що ігрові турніри —
чудова нагода познайомитися з сусідами, пошукати таланти,
а ще — згуртувати спільноту.
17 ЛИПНЯ 2014 Р., НЬЮ-ЙОРК
Я просто йду собі. Не чіпайте мене!
Я ж вам уже казав, дайте мені спокій.
-Чекай… -Не чіпайте мене.
Не чіпайте мене!
Чорт забирай.
Я не можу дихати.
ЕРІК ГАРНЕР ПОМЕР ЗА ДВІ ГОДИНИ
Безперечно, це була трагедія.
Черговий кричущий приклад
надмірного застосування поліцією сили проти темношкірого населення.
То був незаконний прийом. Люди не схотіли, щоб і цю справу зам'яли,
як багато інших до неї, коли причетні офіцери не були засуджені.
Гадаю, усі мешканці Нью-Йорка були напружені до крайньої міри.
ЕРІК ГАРНЕР
Чиї вулиці? Наші!
Я не можу дихати!
Ми боялися, що будуть інциденти,
сутички між поліцією й спільнотою.
Тож ми спитали себе: «Як ми можемо примирити сусідів?»
Ми вирішили провести турнір з Call of Duty.
Поліція погодилася допомогти.
Нехай це буде нагода показати,
що можна йти на контакт, розмовляти, грати.
Ми справді гадки не мали, що буде.
Поліцейські грали з молоддю, здебільшого афро- й латиноамериканцями.
Люди просто тусувалися разом.
Ігри й близько не такі небезпечні, як багато хто вважає,
і можуть слугувати добрій справі.
Рівень насилля знизився після винесення вироку в справі Еріка Гарнера.
Тож, насправді, мир вдалося забезпечити дуже незначним коштом.
Треба припинити прославляти насилля в нашому суспільстві.
Зокрема, мова про моторошні й жорстокі відеоігри, які зараз повсюди.
Сьогодні проблемній молоді надто легко оточити себе культурою,
що пропагує насилля.
Є така тенденція, зазвичай у ЗМІ, —
негайно пов'язувати якийсь акт насилля з впливом відеоігор,
часто ігноруючи такі фактори,
як бідність, психічні розлади, соціальний остракізм і таке інше.
Коли ти сам ріс без відеоігор,
велика ймовірність, що ти вбачатимеш зв'язок між жорстокими іграми й агресією.
Ми бачимо, як молодь грає в дуже жорстокі відеоігри,
і починаємо вбачати в цьому причинний зв'язок,
але це не підтверджується наявними даними.
Коли вивчаєш відеоігри й насилля,
один метод вибірки показує,
що люди, які грають в ігри, стають схильними до насилля.
Інший показує, що люди, схильні до насилля, грають в ці ігри.
Це питання на кшталт
«Чи я стану романтиком, читаючи романтичне оповідання,
чи я його читаю, бо я романтик?»
Який варіант із двох?
Довгострокові дослідження однозначно показують, що другий.
Ми дивимося на людей, потім дивимося на них знов за кілька років —
чи стали вони більш схильні до насилля? Не стали.
Ті, що схильні, були схильні до нього від самого початку.
Я не кажу, що відеоігри не можуть спричиняти насилля. Звісно, можуть.
Так само, як його може спричиняти телебачення.
Так само, як його може спричиняти кіно, так само, як політика —
багато що може його спричиняти. Зокрема, ігри.
Але вони не на першому місці.
Люди, які переймаються комп'ютерними іграми,
але не грали в них, постаріють і помруть.
Настане час, коли всі живі грали у відеоігри,
знають, що ті не зробили жорстокими ані їх, ані їхніх друзів.
Що це нісенітниця.
Його не відірвати. Не спить усю ніч.
Витривалість.
Не треба її недооцінювати.
ГРУ ЗАКІНЧЕНО НОВА ГРА
Самовідданість!
Готові? Рушаймо!
Саме те, що нам треба!
ТВОЇЙ АРМІЇ ПОТРІБЕН ТИ
Вербувальна кампанія британської армії розповідала,
що якості та вміння геймерів можуть стати військовим у нагоді.
Армія прагне показати, що виходить за рамки стереотипів
міленіалів та Покоління Z.
Світ розваг і відеоігор…
МІГЕЛЬ САЛЬСЕДО АВТОР КОНТЕНТУ
…пропонує багато кар'єрних можливостей.
Ігри — це культура.
А ще індустрія, що залучає спеціалістів з інших сфер.
ХОСЕ МАРІЯ МОРЕНО ДИРЕКТОР/AEVI
Професіоналів зі світу кіно, музики, літератури.
Розробляти ігри — це кардинально інша річ,
ніж просто гарно в них грати.
Звісно, якщо ви дуже вправний гравець,
ці навички можуть стати в нагоді при розробці ігор.
Але щоб стати розробником, треба бути неабияким програмістом чи інженером
або дуже гарним художником.
Або, наприклад, дуже гарним музикантом.
Джонні діагностували порушення мовлення,
коли йому було чотири роки. У школі йому було важко.
Він відчував, що не такий, як інші,
і, звісно, відставав у навчанні.
У мене був ексудативний отит — я не міг чути так, як ми звикли.
Він чув усе немов з-під води.
Звуки були приглушені.
Інші діти його трохи цуралися, іноді цькували, і таке траплялося.
Тож життя в Джонні було нелегким.
ЩОБ ПОКРАЩИТИ СЛУХ, ДЖОННІ ПРООПЕРУВАЛИ
Коли він прокинувся після операції, він ніби опинився в іншому світі.
Усвідомлення, що він тепер добре чує…
Я пам'ятаю вираз його обличчя.
Ніби він прокинувся в іншому світі.
Він полюбляв гратися з друзями, але й бувати наодинці теж.
Тоді й з'явилися відеоігри.
Він дуже багато в них грав.
Тоді вийшла Mario —
така проста гра про низенького італійця,
що просто стрибає й лупить у стіни…
Музика була неймовірна —
дуже старомодна MIDI-мелодія,
але вона так чіпляла, що хотілося грати ще і ще.
Він завжди полюбляв ігри, де була якась музика.
На дев'ять років ми купили йому ударну установку.
Я обожнював «Зоряні війни»,
і я пам'ятаю музичну тему Люка Скайвокера.
Коли вона грає, ти такий: «Ух!»
Під час гри музика допомагала глибше зануритися в цей світ,
перевтілитися у свого персонажа.
Це повністю змінило моє життя. Я просто…
Я сказав:
«Ось чим я хочу займатися. Писати музику, що розповідає історії».
Створення музики для відеоігор відкрило мені двері у світ кіно й ТБ.
Немає великої різниці між кіно, телебаченням і відеоіграми.
Суть та сама — створення звукового середовища історії.
Коли ти вхопив основну ідею, концепцію музики
й вирушив із розробниками у подорож, створюючи музику паралельно з грою.
Люди грають, щоб утекти від реальності чи того, що коїться у світі,
щоб пережити якусь пригоду.
Музика завжди допомагає в цьому.
Він зробив майже все власними силами.
Він здатен на що завгодно, якщо забажає.
Я так ним пишаюся й люблю його.
Тато купив… гадаю, то була PlayStation.
Там була FIFA 98.
Я теж грав у футбол,
досить успішно, невдовзі міг навіть заграти професійно,
але серйозно травмував гомілковостопний суглоб.
Тоді я почав грати у відеоігри значно більше.
Я грав за «Лас-Пальмас», доки не травмував коліно.
КІЛІАН ПІТА ПРО-ГЕЙМЕР/FIFA
Моєю віддушиною стала консольна FIFA.
АНТОНІО МОНТЬЄЛЬ ПРО-ГЕЙМЕР/FIFA
Я травмував коліно й був вимушений закінчити кар'єру.
Тато хотів, щоб я грав за «Аякс», а я граю за Fortuna Sittard.
Він сказав: «Якщо впевнений,
якщо це твоя мрія, тоді вперед».
«АРЕНА О2», ЛОНДОН, ВЕЛИКА БРИТАНІЯ
Кубок світу з FIFA проводиться щороку й швидко набирає обертів:
більш ніж 20 мільйонів гравців з усього світу
змагаються за вихід у фінал,
а кількість переглядів сягає 47 мільйонів.
Віртуальні матчі починають проводитися
паралельно з реальними
у топових лігах та між збірними.
Ми їздили до Норвегії та Швеції разом із національною збірною Іспанії.
Вони грали в реальний футбол, ми — у віртуальний.
Це було дуже зворушливо й важливо. Футбол та відеоігри стають ближче.
Нове покоління любить футбол, але шаленіє від відеоігор.
ЛУКА ДОНАТІ ФК «ЛЕВАНТЕ»
Гравцям у League of Legends часто не подобається футбол.
Вони не розуміють, як може бути нічия без голів за 90 хвилин матчу.
ФЕРНАНДО ПИКЕ MOVISTAR RIDERS ESPORTS
За півгодини у League of Legends вони вбивають купу драконів, монстрів
та інших гравців.
Гарантоване видовище.
Дуже складне завдання для клубів і ліг —
зробити з цих напрямків союз.
Щоб їх стежки не розійшлися.
У світі гейм-дизайну існують дві моделі ігор:
«free-to-play» — безкоштовні ігри, всередині яких можна купувати щось дрібне,
та спотворена версія цієї моделі, відома як «pay-to-win»,
у якій треба платити, щоб перемагати.
FIFA — це «pay-to-win».
ДАНІЕЛЬ АГІЛАР ПРО-ГЕЙМЕР/FIFA
Ти платиш, щоб змагатися.
Усередині гри є конверти з картками,
які можна відкривати за реальні гроші.
Пощастить — отримаєш гарних гравців. Не пощастить — середняків.
Гемблінг у відеоіграх є проблемою вже багато років,
і ситуація лише погіршилася з появою такого явища, як «лутбокси».
Це кличуть «механікою несподіваності», але це евфемізм
для «ви не знаєте, що купуєте».
Тож у вашій грі є такий собі кейс,
і ви платите гроші, щоб дістати з нього щось цінне.
Наприклад, новий скін чи нову зброю.
Ви платите й дивитеся, як він відкривається,
як дивилися б на ігровий автомат.
І ось із нього щось з'являється — те, що ви хотіли, або не те.
І якщо це не те, ви спробуєте ще раз. Потім ще раз.
Деякі люди витрачають сотні й тисячі, прагнучи отримати бажане.
Є подібні ігри з віковим рейтингом 12+.
ДИРЕКТОР АКАДЕМІЇ КІБЕРСПОРТУ
Я вважаю, ігри з лутбоксами мають автоматично класифікуватися як 18+.
І друге — такі ігри мають оподатковуватися як азартні.
Так, розробники ігор мають заробляти.
Але є інші методи заробітку, ніж хитрістю змушувати людей
грати у вашу гру з психологічних причин —
через залежність, заради стимуляції
чи чогось такого.
В ігри треба грати заради розваги.
Індустрія має усвідомити, що коїться.
Звісно, це бізнес, компанії мають заробляти.
І для мільйонів підлітків і дорослих ігри — це невинна забава.
Але не можна закривати очі й на іншу сторону.
Там — серйозна проблема.
Це тисячі дітей, які в цей самий час не живуть нормальним життям.
У КЛІНІЦІ «ТАК, МИ ЗМОЖЕМО» В НІДЕРЛАНДАХ ЛІКУЮТЬ МОЛОДЬ ІЗ ІГРОВОЮ ЗАЛЕЖНІСТЮ
Я завжди почувався осторонь, не відчував зв'язку з родиною, друзями.
Ігри стали моєю віддушиною, розрадою.
Жодна інша річ не приносила мені такого самого задоволення.
Починаєш помічати…
РУБЕНС БАТЬКО ВІНІ
ЛОНДОН
…що він ховається за іграми.
Я відмовлявся виходити зі своєї кімнати.
Я надто боявся встановлювати відносини та й не знав, як це робити.
Починаєш усвідомлювати…
масштаб проблеми, коли починає зникати діалог.
Коли ви більше не можете спілкуватися, як раніше.
Я не визнавав проблеми. Нарікав на тривожність і депресію.
Я вирішив поговорити з батьком. Він спитав: «Що відбувається?»
Я сказав: «Я не знаю, що відбувається,
але знаю, що не можу з цим упоратися.
Щось мене тримає, і я почуваюся безпорадним».
Перший крок — це визнати, що в тебе є проблема
і що сам ти не в змозі її вирішити.
Більшість юнаків усвідомлюють проблему,
але рішення, яке вони знайшли, не працює.
Це може бути кокаїн, алкоголь,
вони можуть різати, травмувати себе,
ізолюватися і, звісно, поринати з головою в ігри,
грати по 15–18 годин на день.
Розлад ігрової поведінки стається тоді,
коли порушується контроль над бажанням грати,
Коли внутрішній контроль слабкий.
Гра починає набувати пріоритету
в порівнянні з іншими видами діяльності.
Ти більше не ходиш у школу, не відвідуєш спортзал,
не спілкуєшся з родиною й друзями.
Ігри підкорюють собі твоє життя.
Замість питання «скільки?»
куди важливішим є питання «чому?».
Чому ви граєте у відеоігри?
Фундаментальне питання —
ви граєте, бо вам цього хочеться?
Це ваш вибір?
Або ж ви відчуваєте, що граєте, бо вам це необхідно?
Що це нав'язливе бажання, одержимість?
Спочатку я вважав, що це через депресію, через тривогу. Я був дуже тривожний.
Але згодом я зрозумів, що це залежність.
У ЦЬОМУ МІСЦІ/МИ РЕАЛЬНІ/МИ ВИБАЧАЄМОСЯ
Коли вони відчувають, що вони в безпеці,
і починають ділитися проблемами —
своїми травмами, тривогами, депресією, тощо —
ми розбираємося з ними, щоб їхня поведінка змінилася.
Я вийшов. Тепер жодних ігор.
Я попросив батьків позбутися мого комп'ютера,
приставок і всього іншого.
Він прислухався до порад фахівців.
Багато залежить від бажання людини, від її рішучості.
Він був налаштований дуже рішуче.
Якщо підліток чи молода людина знаходить вірний баланс
і тренується, граючи по 40–70 годин на тиждень,
щоб поїхати на черговий турнір і виграти там купу грошей або пройти далі,
чим він відрізняється від професійного футболіста?
Я не бачу різниці.
У нашій клініці не було жодного кіберспортсмена.
Жодного. Ніколи.
Бо з ними працюють.
У них є тренери.
Можливо, навіть батьки, що мотивують і допомагають.
До нас приходять інші — ті, хто ізолювалися,
ті, кого ви не чуєте, кого не бачите, але вони завжди онлайн.
Тривожний дзвіночок — це не знати, що робить ваша дитина,
не знати, в які ігри вона грає, скільки часу вона грає.
Ігри викликають у сім'ях багато непорозумінь.
Часто батьки не знають, як виховувати своїх дітей,
як навчити їх правильної ігрової поведінки в житті.
Не існує реальних доказів того, що відеоігри чи планшети
негативно впливають на розвиток дитини чи її розумових здібностей.
Це просто нове вміння, що може стати в нагоді.
Д-Р МАРКОС РІОС-ЛАГО НЕЙРОПСИХОЛОГ
Проблема — часові обмеження. Скільки часу дитина витрачає на ігри?
Ось що треба обмежувати.
Бо якщо дитина грає забагато,
вона не робить інші речі, важливі для її природного розвитку:
не грає з іншими дітьми,
не взаємодіє з предметами, не займається спортом.
Як батьки, ви зобов'язані слідкувати
за збалансованістю життя вашої дитини.
Ваша дитина не має цілий день читати книжки.
Так само, як і цілий день лазити по деревах.
Проблема в сидячому способі життя.
Не лише у відсутності спорту, а в тому, скільки ми сидимо…
КЛОТІЛЬДА ВАСКЕС МЕДИЧНИЙ ЦЕНТР QUIRONSALUD
…чи то за відеоіграми, чи то дивлячись серіали,
чи то працюючи багато годин поспіль.
Це негативно впливає на здоров'я.
Були часи, коли мені було дуже важко.
Я ледве міг насолоджуватися життям,
у мене були проблеми вдома, внутрішні проблеми із самим собою,
і це дійшло до того…
У мене діагностували глибоку депресію,
мені було важко навіть вставати вранці з ліжка.
Думки про суїцид, усе таке інше.
У мене справді були проблеми.
Гадаю, мене б тут сьогодні не було, коли б не відеоігри
та люди, яких я завдяки ним зустрів.
Коли я його зустрів, він був іще малий —
років, мабуть, 15 чи 16, десь так.
Він завжди посміхається,
любить гарно проводити час і веселитися.
А ще він обожнює ігри.
Вони ніби частина його самого, і це видно, коли він грає.
Видно, який він щасливий.
У районі Нью-Йорка, де ми жили,
не було комп'ютерного магазина чи чогось подібного.
Тоді він знайшов одне місце в Нью-Джерсі,
і я подумав, оскільки спортом він не займається,
йому буде корисно бодай десь позмагатися,
щоб підвищити самооцінку.
Раз на тиждень я возив його туди, по п'ятницях.
Саме там він уперше змагався…
То були його перші реальні змагання.
Він був замкнений у собі, небалакучий.
Але що більше він подорожував, то більше ставав самим собою.
Він почав більше в себе вірити, а я дедалі більше його підштовхувала,
бо він насправді чудовий гравець і чудова людина.
Це майже як друга родина,
вона завжди цікавиться, як у мене справи, багато мені допомагає.
Гадаю, наші взаємини і надалі розвиватимуться із плином часу.
Ще з дитинства я завжди грав у якісь перегони.
То були мої улюблені ігри — усе через мого батька.
Я почав із картингу, як і будь-який пілот, що мріє потрапити до «Формули-1».
Мій брат пробився до «Формули», а я залишився в картингу,
мені шансу не випало.
ЛУКАС ОРДОНЬЄС ПРОФЕСІЙНИЙ ГОНЩИК
МАДРИД, ІСПАНІЯ
У відеоіграх я шукав собі симулятор,
щоб почуватися справжнім гонщиком.
Моє життя змінилося з появою Gran Turismo 5 Prologue.
У 2008 році мені випала нагода пройти відбір
на перегони «24 години Дубая».
Реальні перегони, реальне авто.
Тоді все почалося. Я пройшов відбір.
Я мав довести, що це я той самий водій,
який випередив 25 000 конкурентів і тепер розплачуватиметься.
Я представляв усіх геймерів, що боролися за свою мрію —
стати професійним гонщиком.
І ось я був там —
у костюмі й шоломі, а навколо — 30 чи 40 машин,
і я мав гідно виступити.
Перехід від їзди на симуляторі, на екрані телевізора,
до справжнього гоночного авто й реальних переслідувачів —
гігантський стрибок.
Ситуації, яких не може бути на симуляторі, але з якими стикаєшся в справжній машині.
Ризик. Ти ризикуєш життям.
У симуляторі, якщо раптом розбився,
натискаєш «рестарт», сідаєш у нову машину і їдеш собі далі.
Моя мрія здійснилася. Та я хотів більшого.
«24 ГОДИНИ ЛЕ-МАНА», ФРАНЦІЯ
Том Крістенсен, король «Ле-Мана», найбільш титулований пілот цих перегонів,
перед моїм першим заїздом там підійшов до мене і спитав:
«Лукас, це ж ти починав з відеоігор?
І ось ти зараз тут? Це правда?» Я кажу: «Правда».
Я був у шоці.
Мені було 23,
а до мене підійшов поговорити Том Крістенсен.
ВИСТУПАЮЧИ ЗА «НІССАН»,
ЛУКАС ДВІЧІ ДОСЯГАВ ПОДІУМУ НА «24 ГОДИНАХ ЛЕ-МАНА»
Це неймовірне почуття.
Найкращий день у моєму житті.
Моя родина не могла тоді повірити.
Але батько був дуже зворушений, побачивши мене там.
Як і всі інші.
Це щось неймовірне — лише подумати, що з відеоігри за три роки
можна дійти до найпрестижніших перегонів світу.
У мене лишилося багато друзів у картингу, і вони шаленіють, бо пройшло 20 років
і я зараз змагаюся завдяки комп'ютерній грі,
тоді як вони стільки часу намагаються пробитися через картинг,
через промоушн «Формули», через змагання,
а я проскочив коротким шляхом через Gran Turismo.
Я вважаю, ми ознаменували нову еру в симуляторах,
і тепер багато юнаків намагаються досягати своїх мрій цим шляхом.
МАДРИД, ІСПАНІЯ
ЯГО БУЛО ШІСТЬ МІСЯЦІВ,
КОЛИ В НЬОГО ДІАГНОСТУВАЛИ РІДКУ Й АГРЕСИВНУ ФОРМУ РАКУ
Спочатку ми подумали, що це помилка.
Мені сказали, вони почали лікування за протоколом, але воно не допомагало.
Навпаки, хвороба прогресувала.
Згодом вона вразила кістки, нирки, кишечник.
Тоді лікарі сказали, що не знають, що робити з Яго.
Я дізналася, що в Бостонській дитячій лікарні
один з лікарів проводить клінічні випробування.
Хворобу вдалося зупинити, але його імунітет було знищено.
Це стало новою перепоною.
Яго довелося повністю ізолювати, бо він був беззахисний.
Будь-який вірус — смерть.
Він залишався у своєму ліжечку в кімнаті два на два метри.
Як мати, я мусила якось стимулювати свою дитину,
бо я розуміла, що він не може спати 24 години на добу.
Директор фонду Juegaterapia сказала мені: «Чому б вам не купити Яго приставку?
Стимулюймо його за допомогою ігор:
ігри на запам'ятовування, пазли, ігри з тваринами — що завгодно,
але треба, щоб мозок Яго працював».
Можна бути креативним, вирішувати, що відбуватиметься у твоїй грі,
куди бажаєш піти, на якому рівні грати, за якого супергероя, з яким аватаром…
ЕЛЕНА МОРАН ПСИХОЛОГ
Це пригода у світі,
де багато дерев і підземних копалень. Скрізь можна копати.
ЯГО ФРІАС МАДРИД, ІСПАНІЯ
Трохи дощило, і в мене потонув кролик.
Медсестри стали помічати,
як кардинально він змінився завдяки відеоіграм.
Йому було так весело, що він забував про хворобу.
ВАЛЛЕ САЛЛЕС ВІЦЕ-ПРЕЗИДЕНТ/JUEGATERAPIA
У ВІЦІ ЧОТИРЬОХ РОКІВ ЯГО ВПЕРШЕ ВИЙШОВ НА ВУЛИЦЮ
Він зробив три кроки від дверей на двір і раптом зупинився.
Я кажу: «Іди далі».
А він не ворухнеться. Я кажу: «Іди».
А він: «Мамо, дивись, у мене теж є тінь».
Я кажу: «Вона в усіх є». А він: «У мене раніше не було».
І тоді я зрозуміла,
що при штучному освітленні ти не відкидаєш тіні.
І коли він був у лікарні, він думав, що тінь є в усіх, крім нього.
Яго бачив комах на планшеті.
І тут раптом він бачить муху.
Він так закричав, що я злякалася.
Я підхопила його, а він закрив руками обличчя.
Я кажу: «Це ж комаха!» А він: «Вона так швидко літає!»
Яго виріс у дорослому світі лікарів і медсестер,
але завдяки відеоіграм він підтримує контакт із братами,
родиною, друзями, бачить світ,
який раніше міг бачите лише крізь вікно.
Усе це — завдяки приставці й планшету,
що нам надали в Juegaterapia у найгірший момент у нашому житті.
ПІСЛЯ МАЙЖЕ П'ЯТИ РОКІВ У ЛІКАРНІ
ЯГО ЗАРАЗ НАРЕШТІ ЖИВЕ ВДОМА
Ми зрозуміли, що треба олюднити приміщення,
де вони проводять багато годин
чи навіть місяців — за дверима, не виходячи.
Коли лікарі дозволяють, вони заходять і дивуються.
ЛУРДЕС АМАЯС ПРЕС-СЛУЖБА/JUEGATERAPIA
Вони забувають, що вони в лікарні.
Ми створили благодійну ляльку Baby Pelones.
Давід Бісбаль, Рікі Мартін, Шакіра, Алехандро Санс, Річард Гір та інші.
Ми несемо гру до лікарень.
У ШВЕЦІЇ ГРУПА ПЕНСІОНЕРІВ
СТВОРИЛА ПЕРШУ В СВІТІ КІБЕРСПОРТИВНУ КОМАНДУ ДЛЯ ЛІТНІХ ЛЮДЕЙ
Готові? Тоді поїхали!
Подивіться на сетап!
Що зробить Вінді? Вона наближається…
-Контртерористи перемагають. -Ні! Перемога КТ.
Чи Рок витягне один проти трьох?
Тридцять секунд.
Рок намагається піднятися, але Тінслеєр знімає його.
Відеоігри надають можливість
пізнати один одного, а згодом пізнати й себе.
Люди створюють власні громади з тими, кому довіряють,
з тими, в кого вчаться,
з тими, із ким грають в ігри.
Я зростав у доволі бідній громаді,
гомофобній, трансфобній, часто налаштованій проти темношкірих,
із проявами тих чи інших форм расизму,
і відеоігри були справжнім порятунком.
У цій галузі немає темношкірих. Де ж вони?
Гроші мають велике значення, адже створення ігор — довгий процес.
Тому…
Гадаю, саме відсутність ресурсів
не дає можливості темношкірим та людям із будь-яким іншим кольором шкіри
створювати ігри.
Найімовірніше, ви не побачите представників меншостей.
Що вище рівень, то більше там білих та чоловіків.
У багатьох сферах, де присутній ризик, таких як кіберспорт,
можна бачити, що, тоді як на більш низьких рівнях грає багато фанів,
ті, хто грає на високому рівні, найчастіше білі й чоловіки.
Це тому, що вони в змозі більше ризикувати.
Оце кіберспортсменка!
КАМПАНІЯ «МОЯ ГРА — МОЄ ІМ'Я»
Баби нічого не вміють.
Сидіть собі на кухні.
Програли. За нас дівка.
«Моя гра — моє ім'я» — це проект, що заохочував жінок
грати під своїми справжніми ніками, не соромитися й не боятися цього.
Я чула багато коментарів,
і в мене досить товста шкіра,
але іноді щось тебе чіпляє,
коли настрій поганий чи поганий день,
і це може добряче бити по нервах, коли люди дізнаються, що ти жінка,
хоча ти й граєш під гендерно-нейтральним ніком
і не використовуєш голосовий чат…
Якщо вони дізнаються,
то раптом можуть почати ображати тебе на тій лише підставі, що ти жінка.
Расизм, сексизм, гомофобія,
просто дурна поведінка —
це все було завжди.
Гірше не стало,
просто ми вступили в цифрову еру.
Зараз у кожного є власна камера,
власний зв'язок з усім світом.
46% ГЕЙМЕРІВ — ЖІНКИ,
АЛЕ ЛИШЕ 5% ДОСЯГАЮТЬ ПРОФЕСІЙНОГО РІВНЯ
Хтось скаже, що кіберспортивні турніри для жінок —
це дурість,
бо не має бути різниці між чоловіками й жінками,
але такі турніри — чудовий стартовий майданчик
для розширення бази гравців і залучення більшої кількості дівчат.
Ліги змішані, та проблема в тому, що жінки грають гірше за чоловіків…
PR-ДИРЕКТОР MOVISTAR RIDERS ESPORTS
…що грають професійно.
Звісно, наша мета — це змішані команди,
а не суто жіночі.
Зараз індустрія зростає. Дуже швидко, навіть якщо так не здається.
Професійних можливостей для жінок стає більше.
Я билася за те, щоб не бути обраною лише тому, що я дівчина.
З маркетингових міркувань.
ЛУЇЗА КАНО ПРО-ГЕЙМЕР
Я хочу, щоб мене сприймали за мій рівень.
Ми можемо виглядати, говорити по-різному, мати різні імена й захоплення,
але різниці між нами немає.
Усі ми можемо робити те саме. Зростати й досягати успіху.
Треба міняти цей спосіб мислення. Інклюзивність, прийняття, віра —
усі ті речі, за які ми боремося, яких прагнемо, —
на них потрібен час.
ВОЛТОН-НА-ТЕМЗІ, ВЕЛИКА БРИТАНІЯ
Ми мешкаємо на невеличкому острові на Темзі.
У мого чоловіка був човен.
Ми шукали будинок із причалом.
Бенджі завжди любив спорт.
Колись він займався крикетом та боулінгом.
Насправді, уперше він спробував боулінг на свій другий день народження,
а в три роки вже брав участь у перших змаганнях.
Він мав природний талант.
У нього розвинулась хвороба Осгуда-Шляттера.
Йому було дуже боляче ходити.
Тож після гри, наприклад, у регбі або занять будь-яким іншим спортом
він був немов…
Він буквально почувався, ніби йому 70.
Лікарі рекомендували припинити заняття спортом.
Звісно, його місце зайняли комп'ютерні ігри.
До спорту він уже не повернувся.
Я завжди мріяв стати кіберспортсменом ще років з десяти.
Я любив дивитися на YouTube відео інших про-геймерів.
І це давало мені…
Не знаю… Я просто завжди хотів бути там, де були ті, кого я дивися.
Як мати,
я завжди намагалася відганяти його від комп'ютера.
У нас була постійна війна.
Йому до школи наступного дня, скоро іспити.
Я намагалася знайти баланс між навчанням й іншими справами
та грою у відеоігри.
Я навіть не уявляла, що існує відповідна індустрія,
у якій можна реалізуватися.
Усе змінилося після турніру під назвою Montana Black.
Я пам'ятаю, це був вечір неділі.
Я вже була в ліжку.
Він зайшов і сказав, що виграв 10 000 доларів.
Я сказала: «Справді? Ти впевнений?»
А він: «Так, ми посіли перше місце».
Я кажу: «Господи! Справді?»
Після того пішло-поїхало.
Ми заснували компанію й хотіли відкрити банківський рахунок.
У банку мені відповіли,
що вони розглядають нашу діяльність як азартні ігри,
а не змагальний спорт.
Довелося пояснювати:
«Якщо б він був, скажімо, тенісистом і виграв "Вімблдон",
невже б ви не зарахували його призові?»
ФІНАЛ КУБКА СВІТУ З FORTNITE
Кубок світу з Fortnite — визначна подія в кіберспорті.
Гадаю, він став моментом прозріння для багатьох, хто не грає в ігри.
Вони й не знали, що таке кіберспорт.
Аж раптом — така подія, найбільші призові в історії кіберспорту,
на стадіоні, де проводять Відкритий чемпіонат США з тенісу.
Тож раптом — така увага до кіберспорту.
До нього почали ставитися серйозно.
НЬЮ-ЙОРК, США
Бенджі, Кубок світу буде твій!
У Нью-Йорку були його перші великі змагання.
Тобто до того Бенджі грав лише у себе в кімнаті.
Він був у захваті, як і всі ми,
бо він нарешті мав зустріти тих, із ким спілкувався роками.
Бачити, як Бенджі самотужки розкидав усіх…
Це мистецтво, чувак.
Це був дуже гарний досвід. Я зустрів купу чудових людей.
Я дуже переймалася.
Першого дня, коли він виступав, я від емоцій плакала без перерви.
Він знімає… Ого!
ЧЕМПІОНОМ СВІТУ СТАВ КАЙЛ «BUGHA» ГІРСДОРФ
ВІН ОТРИМАВ ТРИ МІЛЬЙОНИ ДОЛАРІВ ПРИЗОВИХ
БЕНДЖІ НЕ УВІЙШОВ У ТОП-10
Він був спустошений.
Він їхав туди,
щоб стати першим, стати чемпіоном.
А моїм завданням, як матері,
було працювати з його очікуваннями —
якщо він погано виступить, як він із цим упорається після турніру.
Я не знаю, що сталося.
Гадаю, то була не найкраща гра з мого боку плюс трохи невдачі.
Я думав, що буду нервувати, але не нервував взагалі.
Просто зіграв нижче свого рівня, тому й місце посів не найвище.
Кожен хоче бути футболістом.
Але вдається лишень одному відсотку.
Так само й у кіберспорті.
Я хочу стати найкращим.
Я тренуватимуся до виснаги,
докладу всіх зусиль, щоб показати свій максимальний результат.
Чим би не цікавилися мої діти,
я допомагатиму їм досягти у цьому успіху.
ГАЛІСІЯ, ІСПАНІЯ
Коли я був малий, у нас було багато ігор.
Ми грали в кульки,
грали в «пален» — цієї гри вже нема — грали у футбол…
ХОСЕ ЛУЇС ГОНСАЛЕС
…іноді навіть без м'яча.
Ми набивали шкарпетку соломою, і це був наш м'яч.
Тоді не було ані телевізорів, ані радіо,
тож ми збиралися з хлопцями й грали в ці ігри.
Тут, у Галісії, в сім'ях багато дітей, але один спадкоємець,
який успадковує 3/5 усього майна.
Решті дітей було замало 2/5,
тож вони мусили емігрувати.
Подорожували морем, і подорож тривала приблизно місяць.
Грошей не було. Люди вирушали, маючи лишень одяг.
Вони надсилали листа раз на два-три місяці,
і той лист міг іти ще місяць, два чи три.
Ми в рідному селищі мого батька.
Це невеличке містечко в Галісії,
де жили всі татові предки:
діди, прадіди…
Коли ми були малі,
туди приїздили діти всіх, хто раніше поїхав працювати.
ІНЖЕНЕР І ГЕЙМЕР
Людей із Мексики, Франції, Більбао, Ла-Корун'ї, Мадрида.
Коли ми роз'їжджалися, ми не бачилися,
могли лишень обмінюватися звичайними листами.
Мануель — мій товариш з Рібас Пекеньяс, містечка в Галісії.
ЛУКАС ЛЕАЛЬ МАДРИД
Я приїжджаю туди на канікули, а він там мешкає.
РІБАС ПЕКЕНЬЯС, ІСПАНІЯ
Зазвичай дорослі не грають. А тут самі лише дорослі.
МАНУЕЛЬ ЛАГОА ГАЛІСІЯ, ІСПАНІЯ
У дитинстві мої батьки
теж приїздили сюди й зустрічалися з друзями.
А потім вони не бачилися, аж поки не поверталися знову за рік.
З іншого боку,
ми бачимося в містечку.
Коли вони повертаються до Мадрида, до Франції,
а я залишаюся тут, ми залишаємося на зв'язку й граємо разом.
Коли вони зустрічаються, то грають у футбол, купаються.
Але коли вони роз'їжджаються, це неможливо.
Тоді вони збираються онлайн, щоб пограти.
Їм весело, вони збираються часто, і зв'язок між ними міцніше,
ніж забезпечили б листи чи телефон.
Це чудовий спосіб підтримувати дружбу і шукати нових товаришів.
Якщо збиратися й грати разом, цей зв'язок буде міцним і довгим.
Я б хотів, щоб у них було більше спокою.
Сьогодні все відбувається швидко. Їм усе треба тут і зараз.
Сучасні технології не для мене. Я туди не лізу.
Це зовсім інше життя.
І це на краще.
Люди зараз постійно на зв'язку.
Вони мислять глобально,
бо прокинувшись, взувши капці й увімкнувши комп'ютер,
вони негайно починають взаємодіяти з усім світом.
Я знаю пари, які познайомились, граючи разом у World of Warcraft,
бо у відеоігор є соціальний аспект:
люди знайомляться в них, а потім знайомляться в реальному житті.
Гра може допомогти з першим кроком.
Я зайшла в гру, вибрала перший-ліпший нік.
Знайшла його, бо мені сказали, що його нік «Neca»,
і почала писати йому в ігровому чаті.
У грі можна написати комусь, якщо знаєш його чи її нікнейм.
Я подумав: «Хто це мені пише? Може, якийсь друг з іншого акаунта тролить?»
Врешті-решт, вона зізналася, що це вона писала.
І цим вона мене підкорила.
Те, що ми обидва захоплюємося іграми, стало фундаментом наших стосунків.
Усе вийшло само собою,
і ми знали, що це на все життя.
Я трохи сором'язлива,
тому мені досить важко знайомитися з людьми.
Знаходити тих, з ким у мене є щось спільне,
а це, насправді, геймери.
Завдяки іграм у тебе є це почуття єдності та зв'язку.
Раніше я мала покладатися лише на власні очі,
видивлятися, шукати, чи є навколо інші гравці.
Зараз це набагато легше з усіма цими новими функціями.
Вона так подорослішала.
ЇЇ самооцінка підвищилася.
У неї з'явилося багато друзів та знайомих.
Це справді дивовижний досвід.
Вона отримує велику підтримку від ігрової спільноти.
Це робить мене щасливим.
ДЖОЗЕФ ВІЛЕР БАТЬКО «EWOK»
КОВЕНТРІ, ВЕЛИКА БРИТАНІЯ
ДЖОН ЕШБІ ГЕЙМЕР
Кожен рух за Джона роблю я чи сиділка.
У нього м'язова дистрофія,
і навіть щоб почухати ніс, йому потрібна сиділка.
Насправді за Джона дихає дихальний апарат.
Його не можна залишати самого.
Якщо трубка від'єднається від шиї,
він помре за лічені секунди.
Я завжди мріяв грати в футбол.
Сам не розумію як, але ми опинилися в Манчестері.
На «Олд Траффорді». Я був шокований.
«Сьогодні ти зустрінешся з усіма гравцями та Алексом Фергюсоном».
Це було неймовірно. Найкращий день у моєму житті.
Мені було дуже важко.
Тож я вирішив пошукати в інтернеті
людей чи якусь благодійну організацію, що могли б допомогти.
«СПЕЦЕФЕКТ» ЧАРЛБЕРІ, АНГЛІЯ
«Спецефект» — це благодійна організація,
що допомагає людям із фізичними вадами грати у відеоігри.
Вади в усіх різні.
Нам доводиться використовувати найдрібніші рухи,
буквально міліметрові.
Ми намагаємося змінити існуюче чи нове обладнання так,
щоб створити унікальні пристрої,
які будуть відповідати всім потребам людей із фізичними вадами,
щоб вони отримували задоволення від гри.
Я не думав, що це колись станеться,
тож я дуже пишався,
що ми дійшли до того рівня, коли можемо робити обладнання,
здатне задовольнити будь-чиї потреби.
Це дає можливість грати кожному, і це дуже важливо.
У відеоіграх я можу робити багато речей,
які не можу робити в житті,
наприклад керувати авто, бігати, грати в футбол.
У грі почуваєшся, немов ти сам там.
Ти граєш в уяві.
Завдяки відеоіграм, я знаходжу друзів,
знайомлюся з різними людьми з усього світу.
Мене визнають за рівню.
Люди бачать гравця,
а не людину за нею.
НОРФОЛК, ВЕЛИКА БРИТАНІЯ
СОБАКИ ЗАЛИШАЮТЬ ВІДБИТКИ СВОЇХ ЛАП НА НАШИХ СЕРЦЯХ
Майкл дуже швидко розвивався.
Ми могли подарувати йому Lego на Різвдо,
і він міг збирати його годинами, забувши про їжу, воду чи туалет,
доки не збере його.
Він був зосереджений.
Він любив свої автівки, потяги —
обожнював машини.
Коли йому виповнився рік, я народила Нейтана, його брата.
Обидва хлопчики були одержимі комп'ютерами з самого дитинства.
Ми теж полюбляли комп'ютери
та у вільний час грали в ігри.
Він повертався додому з синцями, наче від сильних ударів.
Я питала: «Звідки вони в тебе?». Він не знав.
У школі над ним не знущалися.
Вдома теж його ніхто не чіпав.
Це був симптом.
МАЙКЛУ ДІАГНОСТУВАЛИ ЛЕЙКЕМІЮ У ЛИСТОПАДІ 2013 РОКУ
Йому було дев'ять.
З того часу минуло важких шість років.
Моя мама підтримувала мене з першого дня.
Але потім її власне здоров'я погіршилося,
і вона пішла з життя
одразу після дня народження Майкла у квітні,
у перший рік лікування.
Ми втратили нашу найбільшу підтримку, що так була потрібна Лорі та Майклу.
Нам потрібно було зібратися та йти далі.
Я НАДЕР РАКОВІ ДУПУ
ПІСЛЯ ТРЬОХ ІЗ ПОЛОВИНОЮ РОКІВ ЛІКУВАННЯ МАЙКЛ ДОСЯГ РЕМІСІЇ
Це означало велику перемогу, так?
Найгірше було позаду. Ми виграли війну.
Все, здавалося, було під контролем.
Якийсь час.
На жаль, стався рецидив,
Майкл потребував більш інтенсивного лікування.
Зрештою, йому знадобилася трансплантація кісткового мозку,
під час якої знищується власна імунна система.
Він не захоплювався якоюсь однією грою.
Він міг пограти 20–30 хвилин в одну гру, а потім перейти до іншої.
Гадаю, що Elitе була першою грою,
де він міг проводити більш ніж півгодини.
Elite Dangerous — це космічний симулятор нашої Галактики.
Ти не маєш рятувати світ, ти маєш виживати в ньому.
Ти можеш бути героєм, якщо забажаєш.
Так само як і поганим хлопцем.
Це багатокористувацька онлайн-гра.
Можна зібрати свою команду й разом вирушити за пригодами.
Протягом останнього року життя Майкла, ми були…
Ми обидва були пілотами в Elite.
Часто…
Час від часу Нейтан долучався до нас.
Я зазвичай був «адвокатом диявола» —
міг протаранити його корабель чи стріляти в нього,
коли вони з Метом торгували.
Ця гра більше про ресурси й торгівлю. То була тема Майкла.
Але я любив її, тому що там був Майкл.
Майкл почав набрякати та гладшати.
З його легень витікало повітря.
Воно розтікалося по всьому тілу.
Було скрізь під шкірою, навколо обличчя,
йому було досить важко дивитися на екран,
щоб намагатися грати в ігри.
Мабуть, саме в цей час
ми всі змирилися з думкою,
що він не виживе.
Я лише опублікував пост у Twitter,
шукаючи допомоги.
МОЄ СЕРЦЕ КРАЄТЬСЯ, КОЛИ Я БАЧУ, ЯК МІЙ ПЛЕМІННИК ДИВИТЬСЯ В ЕКРАН
Цей пост зворушив мене до глибини душі,
адже Мет написав:
«Серце крається, коли я бачу, як мій племінник
грає у гру, яку обожнює,
хоча навряд чи досягне в ній того, чого прагне».
Командири — неймовірні люди з великим серцем.
Вони всі як один підтримали його,
мовляв, «Ти тепер теж Командир. Хай там як, а ти один із нас».
Його прагнення були такі скромні через його стан.
Усе, чого він бажав, —
це бути успішним у цьому віртуальному світі.
Як можна підживити чиюсь пристрасть,
чийсь захват від гри та її віртуального світу?
Як це зробити, якщо людина не може грати?
Тож ми подумали:
«Мабуть, було б здорово, якщо б ми записали аудіокнигу».
Зак поділився зі мною своєю ідеєю в суботу.
Я відповів йому:
«Спробуймо. Але, будь ласка, переконайся, щоб усі знали, що…
нічого може не вийти».
Ми переглянулися: «Гаразд, треба поспішати».
Я зателефонував Джо,
нашому головному звукоінженеру з Elite Dangerous.
Він почав якось несміло. Каже: «Привіт.
Як справи?»
Я кажу: «Та добре. Як сам?»
«У мене тут є одна шалена ідея, хотів поцікавитися, чи це можливо».
Джо сказав:
«Доведеться попрацювати, але це добра справа. Гадаю, ми впораємося.
Ідея чудова. Спробуймо».
Наступний крок — написати цю річ.
Тож я зв'язався з Дрю.
«Яка вірогідність, що ти зможеш написати сценарій аудіокниги
до ранку?»
Я кажу: «Наскільки великої аудіокниги?»
Бо часу було обмаль.
І він сказав: «Хвилин на 20–30».
Я поміркував, який це об'єм тексту,
і сказав: «Це буде десь 5 000 слів».
«Гаразд, — каже, — гадаю, я впораюся».
Тож зранку в неділю я запасаюся кавою і — за клавіатуру.
Це мій обладунок, мій костюм…
Сідаючи в авто, я зазирнула в телефон і побачила повідомлення від Зака.
Він просив про допомогу, і я не вагалась ані секунди.
Особливо коли річ про таке ком'юніті.
У товариша проблеми? Допоможімо.
Настав ранок понеділка, Джо зводив усе до купи.
Я надіслав повідомлення звукоінженерам:
«Є хто бажає долучитися?»
Усі до одного відповіли: «Так, що треба робити?». Ось так.
Я казав:
«Потрібен звук прольоту "Орла",
звук зіткнення корабля з астероїдом, звук шлюзу».
Вони мені усе це надсилали, а я зводив до купи.
Часу було обмаль. Ми не знали, чи встигне він послухати.
У вівторок увечері
Зак і Пейдж приїхали до лікарні з готовим записом.
Ти — герой цієї історії.
«Командир Майкл Голіленд почув у шоломофоні дядьків голос,
що пробивався крізь тріскіт від перевантажених двигунів.
"Що ти з ним зробив, Майкле?"
"Не збагну, про що ви, дядьку.
Брудні двигуни? Модулі G5? Полегшений корпус? Ви про що саме?"
"Тобі б лишень брата на крок випередити, так?"»
Було видно, як він чекав, коли мова піде про нього.
І щойно він почув свій голос, він такий:
«Це ж я!»
Я дивився, як його пухке личко
розпливлося в усмішці, незважаючи на вади.
Він був живий, це було дивовижно.
У нього була мета й амбіції.
Він почувався значущим, сильним.
Ми всі розуміли, що буде.
Було дуже сумно, коли ми дізналися, що його не стало.
Я рада, що нам вдалося.
То був його останній день.
Добре, що він зміг почути це
менш ніж за 24 години до того, як його не стало.
«Але кожен Командир має проторувати власний шлях,
знайти власну дорогу.
Деяким вдається щось змінити навколо себе,
зробити нелегкий вибір,
вистояти, коли шанси мізерні,
а становище відчайдушне.
Сміливість і мужність,
непокірність перед лицем незліченних перешкод —
ось шлях справжньої Еліти».
Минулого разу, говорячи про відеоігри, ви сказали, що граєте в теніс,
але завжди за Роджера Федерера. Нічого не змінилося?
Так. Не знаю, чи це правда,
але той, хто робив гру, зробив так, що я завжди в обороні.
Два метри за лінією.
Звідти важко завдати переможного удару.
Я лишень бігаю. Тож краще обирати іншого гравця.
Це майже як звичайний спорт.
Пристрасть, розпач при поразках…
Візьміть футбол. Там самі лише угрупування.
Вболівальники не міняють свої клуби.
Ворожнеча між містами, підтримка незважаючи на релігію чи будь-що.
У кіберспорті все не так. Це глобальний феномен.
Тут німці можуть вболівати за американську команду, бо там є німець.
Професійні гравці, що змагаються на великих турнірах,
можуть заробляти від 5 000 євро на місяць
до 30 000 євро на місяць — і це лише їхня зарплатня в команді,
а ще до того йдуть призові.
Топові команди можуть отримувати до чотирьох мільйонів доларів призових
на п'ятьох гравців і тренера.
Ці молоді люди, безперечно, дуже заможні.
ГЕЛЬСІНГБОРГ, ШВЕЦІЯ
Я почав грати у відеоігри з батьком.
Ми грали майже кожного дня.
Також у вільний час тато грав у CS,
а я сидів у нього на колінах і грався.
Спочатку я не планував грати професійно. Я грав, бо це весело.
Але я грав дедалі краще.
Я приєднався до першої команди у 15 років.
Це була x6tence.
Ми слідкували за ним, їздили до Швеції подивитися на нього.
МАРІЯ РОДРІГЕС X6STENCE
Виявилося, що в хлопця природний дар.
Ми запропонували йому професійний контракт. Він розплакався.
Я був у захваті, що такий талант…
АДРІАН ГОМЕС X6STENCE
…гратиме за x6stence.
Коли він приїхав, мені довелося воювати з лігами,
бо вони не дозволяли грати 14-річному хлопцеві,
навіть зі згоди його батька.
Ми виграли з ним перший же турнір, а він у 14 років став кращим гравцем.
Він почав виділятися.
Рідко коли 16-річні…
ЕДУАРДО КАРБОНЕЛЛ АГЕНЦІЯ GLHF
…виступають так, як це робив він.
І він звернув на себе увагу топових команд з Counter-Strike.
Коли в тебе кіберспортивна команда, ти завжди у пошуку талантів.
Ми деякий час слідкували за ним.
Він може стати одним із найкращих у світі.
ESL ONE COLOGNE 2019 ПЕРШИЙ ТУРНІР PLOPSKI У СКЛАДІ NIP
Щоб люди з'являлися більш-менш нізвідки і раптом опинялися в топовій команді —
це щось нечуване,
і Plopski один із тих, кому це вдалося.
Залучення Plopski до команди — це чудова новина для всіх.
Він молодий талановитий гравець зі Швеції, який нарешті отримав шанс,
і, сподіваюся, ми з GeT_RiGhT допоможемо йому,
щоб він виріс у першокласного гравця.
Усе буде чудово.
Я так пишався, особливо коли вони вийшли на сцену
й усі підвелися й почали кричати.
БАТЬКО PLOPSKI
У мене сльози на очі навернулися, бо всі скандували його ім'я.
Хто міг таке уявити?
Це щось неймовірне.
…коли день…
Plopski вішає хедшот!
Він знає, що робить!
Він мав бути там! Геніально!
Він насправді чудовий гравець. Це був його перший турнір на сцені,
і він дуже добре впорався.
Це було захопливе видовище завдяки стратегії.
Я був уражений.
Коли ти дуже вправний гравець
і отримуєш такий шанс, як контракт із NIP,
то маєш зосередитися на іншому, запитати себе:
«Як не змарнувати усе,
підхопивши зіркову хворобу?
Як не втратити ґрунт під ногами
і концентрацію не лише на кілька місяців?
Якою буде моя кар'єра за рік, два чи три?»
Це предмет відкритої дискусії — чи є кіберспорт реальним спортом.
І порівняння з іншими видами спорту неминучі.
У Німецькому університеті спорту
ведеться дослідження навичок і реакцій на стрес,
притаманних кіберспортсменам.
ПРОФ. ІНГО ФРОБЕЗЕ
Кіберспортсмени орудують руками й пальцями.
Гравці здійснюють до 400 дрібних і ледь помітних рухів на хвилину.
Ми досліджуємо дрібну моторику,
таку як зорово-моторна координація, швидкість роботи зап'ястя
та точність рухів кисті.
Для дослідження сприйняття й уваги, ми застосовуємо NeuroTracker.
Головний акцент робиться на сприйнятті
й селективній увазі у тривимірному просторі,
а також основних функціях мозку,
таких як короткочасна пам'ять та здатність швидко обробляти інформацію.
Оскільки кіберспортивні змагання можуть тривати кілька днів,
підвищена витривалість також допомагає мозку залишатися у формі.
Ми прагнемо дослідити й проаналізувати
оптимальні рівні здатностей та опору стресу для кіберспортсменів,
щоб розробити теоретичну базу для тренувань.
ВІДДІЛЕННЯ НЕВРОЛОГІЇ КЛІНІКА «РУБЕР ІНТЕРНАЦІОНАЛЬ»
Ми взяли двох осіб однакового віку й статі.
Єдина відмінність між ними —
одна з них була професійною кіберспортсменкою,
а інша — звичайним геймером.
Упродовж МРТ вони дивилися ігрові відеороліки.
Мені показували відеороліки.
Коли я дивилася їх, то думала, що б я сама зробила в той чи інший момент.
Я намагалася збагнути, що відбувається у грі,
і не знала, на що звертати увагу.
Я бачила оточення, як вони рухалися, що відбувалося.
Я навіть злякалася.
Певні відмінності у мозковій активності
чітко відстежуються в залежності від того,
чи відповідна особа є професіоналом, чи аматором.
Д-Р ХУАН АЛЬВАРЕС-ЛІНЕРА ГОЛОВНИЙ НЕВРОЛОГ
Активність мозку аматора набагато більша.
Якщо подивитися, які зони мозку активуються,
то слухові зони активуються в експерта, але не в аматора.
Моторні зони, що контролюють руки, дуже активні в експерта.
Хоча вона й не рухається, вона знає, що мають робити її руки.
І навіть коли вона просто дивиться гру,
її мозок аналізує, що мають робити руки.
Кіберспорт — це спорт, ігри — це ігри.
Можна сидіти й грати в ігри цілий день —
і це не буде кіберспортом.
Кіберспорт — це змагання в середовищі,
яке структуроване, де є правила, де є конкуренція.
Зараз поволі з'являється покоління гравців,
які кажуть собі: «Я хочу бути кіберспортсменом».
Якщо ви в 12 років скажете батькам: «Я хочу бути футболістом», —
вони, певно, подумають:
«Навряд чи це станеться, але ми підтримаємо тебе, купимо бутси,
возитимемо тебе на тренування,
бо знаємо, що це піде тобі на користь».
Ти маєш встановити собі ліміт часу — чи то рік, чи півтора —
коли ти викладатимешся на 110%.
А тоді за рік чи півтора тверезо й об'єктивно оцінити, чого досяг.
Чи ти став краще? Чи є в тебе команда, чи ти змагаєшся?
Чи ти просуваєшся, хоча б повільно?
Треба реалістично оцінити результати.
Якщо ні — можливо, це не твоє.
Треба бути впевненим у своїх можливостях,
але й бути реалістом, не обманювати себе.
У вас має бути прикритий тил.
Я не пішов з роботи, поки не отримав гарантії зарплатні.
У мене був план Б, і я досі можу піти вчитися, якщо забажаю.
Сподіваюся, я виховаю дітей розумними, щоб вони розуміли, що потрібен план Б.
Не спрацював план А — не біда. Є план Б.
Кіберспорт може відчиняти двері до численних можливостей.
Так само, як колишній футболіст може стати фізіотерапевтом,
менеджером, тренером,
телевізійним експертом, коментатором.
Багатьом варто задуматися,
чи не бажають вони застосувати свої вміння у цій сфері.
Існують кіберспортивні юристи, продавці, тренери —
є купа традиційних професій,
до яких можна додати «кіберспортивний» і зробити кар'єру.
Є реальні спортсмени, реальні бізнесмени, які інвестують у цю сферу,
бачать у ній майбутнє.
Індустрія відеоігор зростає по всьому світу,
і лідером цього росту вже якийсь час є Південна Корея,
де змагальні види відеоігор — серйозна індустрія.
Відеоігри, зокрема в Кореї,
є невід'ємною частиною поп-культури.
У самісінькому центрі Сеула,
біля центрального залізничного вокзалу,
у нас є арена під назвою LOL Park,
де відбуваються всі матчі корейської ліги.
Змагальний рівень у Південній Кореї загалом дуже високий.
Діти починають змагатися ще в дитсадку.
Тож люди тут звикли до конкурентного середовища й змагань.
Тому коли гравці приймають рішення йти в кіберспорт,
вони психологічно націлені на перемогу.
Гра була моїм хобі, але я став досить управним гравцем.
Тож я замислився над кіберспортивною кар'єрою.
Мені постійно казали, щоб я знайшов професійну команду.
СОН «ХЕТА» СЕН ХО ПРО-ГЕЙМЕР/COUNTER-STRIKE
Зараз, з дозволу моїх батьків,
я граю за команду MVP.
У Кореї все добре. У них є професійна ліга.
Професійні гравці отримують пристойні гроші.
Середня по ринку зарплатня гравця League of Legends
у Південній Кореї — 150 тисяч.
Кожна компанія намагається створити продукт,
який охоплював би аудиторію по всьому світу.
ПОЛ КІМ ВІДДІЛ КІБЕРСПОРТУ/PUBG
Відеоігри також мають вплив на поп-культуру,
особливо в тому, що стосується моди й косплею.
Косплей — це вид перфомансу, де учасники вдягаються в костюми,
щоб стати схожими на героїв мультфільмів, манги та, віднедавна, відеоігор.
Я в дитинстві дивилася аніме.
Мені подобалися їхні звичаї та їхні костюми.
Тож я шукала щось подібне й почала займатися косплеєм.
ЛІ НА ЮН «LNE» КОСПЛЕЙ-МОДЕЛЬ
Я захоплювався відеоіграми й косплеєм усе життя.
Тоді я збагнув,
що на косплеї можна заробляти гроші.
Тож я заснував компанію,
займаюся тепер косплейним бізнесом.
К'ЮН МІН КОН ДИРЕКТОР/COSIS
Останніми роками кіберспорт розвивається дуже швидко.
Аудиторії ростуть, а за місця на п'єдесталі в більшості турнірів
змагаються команди з Азії, Європи та США.
Але інші регіони світу вже наздоганяють лідерів.
БУЕНОС-АЙРЕС, АРГЕНТИНА
Херонімо почав грати у відеоігри, коли був ще зовсім малий.
У клубі «Пінгвін».
І відтоді не припиняв: одна гра, потім інша.
Як батько, усе, що я бачив, — це дитина за комп'ютером.
Я мало що про це знав.
Згодом усе стало складніше.
Спочатку він був веселий і слухняний, бо йому було десять.
Можна наказати, щоб робив домашнє завдання
або вимикав гру й ішов спати.
Але у 14 років починається: «Добре, я ляжу, але трошки пізніше».
І вже їм не покеруєш.
А коли йому 15–16, він каже: «Так, уже лягаю».
А тоді просто уникає тебе й не спить.
Потім починаються конфлікти в школі.
Конфлікти з директором, із вчителями.
Вони телефонують нам, бо він увесь ранок спить у школі.
«Як це — спить?»
Згодом це перетворюється на, можна сказати, одержимість.
По дванадцять годин на добу, низькі оцінки в школі й усе таке інше.
Багато чого було. Нам довелося…
Ми відрізали інтернет, викидали модем у вікно.
Він перерізав кабель модема або ховав шнур живлення від комп'ютера.
Я проводив, у 12 років,
по дев'ять годин в інтернет-кафе, бо не мав модема.
Потім він почав ламати клавіатури.
Так він зганяв злість, гнів через невдачі у грі.
Я багато сварився із матір'ю. Я хотів цим заробляти,
а вона хотіла, щоб я навчався, вступив до університету.
Ми були трохи збентежені, казали один одному:
«З ним щось не так».
Коли він ламав клавіатури, а я діставав йому нові,
Лус казала мені: «Не купуй йому нову!
Ти весь час вирішуєш його проблеми!» І таке інше.
Його мати не знала, що робити, і попросила мене взяти його під крило.
Коли 30 років тому я сказав батькам, що хочу вивчати рекламу,
вони сказали: «Чому не архітектуру чи медицину?»
Згадавши це, я подумав:
«Може, у цьому щось є?
Щось, чого я не розумію?»
Тож коли Херо сказав: «Ось як усе працює, тут є ліги,
можна заробляти,
дивись, скільки людей на мене підписані», —
я почав його підтримувати.
Не кажучи йому, я почав віддавати перевагу його тренуванням, а не школі.
Для батьків це важке рішення.
Коли я в усьому розібрався,
то побачив, що це як футбольний клуб.
Він завжди дуже мене підтримував.
Я вважав, що не заслуговую на такого батька, бо він мене підтримував,
а я не міг віддячити.
Херо каже, його матері було важко, але коли вона врешті-решт усе зрозуміла,
то стала однією з найголовніших його прихильниць.
І коли бачиш, що людина змінилася, вітає тебе — ніби камінь з душі звалився.
ХЕРОНІМО ПЕРЕЇХАВ ДО ЄВРОПИ, ЩОБ ПРОГРЕСУВАТИ В КІБЕРСПОРТІ
Й ПРАЦЮВАТИ АВТОРОМ КОНТЕНТУ
Можливість створювати контент і поширювати його —
її дають цифрові медіа і не дають традиційні,
і багатьом традиційним спортивним клубам вона недоступна.
Мій конкурент не футбол, а Netflix. Чому?
Бо фанам постійно потрібен контент.
Якщо я постачатиму їм контент 24/7 завдяки моїй команді…
АНТОНІО КАТЕНА КОМАНДА HERETICS
…моїм контент-мейкерам,
моїм гравцям, самому клубу,
ці фани залишатимуться зі мною безумовно.
Відносини з гравцями — як у футболі.
Вони спортсмени із контрактами й зарплатнею,
але в цифровому середовищі
вони мають слідкувати за своїм іміджем набагато пильніше, ніж футболісти.
Треба бути не тільки гравцем, але й контент-мейкером.
Професійному гравцю недостатньо лише добре грати.
Це для команди. А от аудиторію треба розважати.
Це вже наша справа.
Ми, ютубери, розважаємо людей, але граємо не на тому рівні.
Я і в YouTube, і в кіберспорті.
Я мав голос, і я усвідомив, що можу використати його.
Мій голос, мою YouTube-аудиторію, і прийти з ними в кіберспорт.
Я починав у YouTube зі своїми однокласниками
і таким чином зацікавився світом інтернету, світом кіберспорту.
ІБАЙ ЛЬЯНОС АВТОР КОНТЕНТУ
Тоді він так не звався.
Я почав стрімити, і вони обрали нас.
Здебільшого я займаюся тим, що балакаю про відеоігри, іноді аніме.
Я складаю добірки «топ-10» про ігри, а щоб були цікавими, додаю в них скетчі.
Моя YouTube-кар'єра склалася досить дивним чином.
Цьому не можна навчитися чи, по суті, обрати.
Я стала відомою завдяки наполегливості, яка дуже важлива.
Людей цікавив мій контент.
Коли виходила нова гра, я її купувала й знімала, як граю в неї,
щоб інші теж могли насолодитися.
Я сидів удома, грав, дивився ютуберів.
І одного дня подумав: «Чому не я? Я граю цілий день».
АРІЦ АСЕВЕДО АВТОР КОНТЕНТУ
Чому б це не показати?
Бо багато хто мені казав, що, незважаючи на мої труднощі,
я граю краще за тих, у кого немає вад.
Я зробив відео на каналі, бо люди цікавилися, як я граю.
І мій канал почав набирати популярності.
Мої батьки були спантеличені й спитали: «Навіщо тобі це?»
Я відповів: «Не знаю, тато. Це весело. Мені це подобається.
Тобі подобається поратися в саду, а мені — грати в ігри й записувати це».
Найбільші зірки — не актори і не хтось зі ЗМІ.
Це просто люди в мережі.
Дивишся на деяких ютуберів чи інстаграмерів —
вони мають більший вплив за деяких найкрутіших акторів у світі.
Дехто з нас, маючи голос, формує колективну уяву.
ҐІЛЬЄРМО РОДРІГЕС «ARKANO» РЕПЕР
І дітям, що слухають нас, не потрібні вчителі.
Їм не потрібно казати, що добре, а що погано.
Але я вважаю, якщо ми транслюємо цінності,
якесь розуміння буття, соціального життя,
то ми допомагаємо формувати майбутнє суспільство.
Технології й надалі змінюватимуть наш світ,
підвищуватимуть якість життя,
але й ставитимуть перед нами нові виклики.
Ми переживаємо досі небачену революцію,
у якій комунікації та мережеві ресурси не лише дозволяють нам грати по-новому,
але й трансформують те, як ми грали досі.
Технології VR та AR дозволяють взаємодіяти зі світом природно.
Немає ніяких приставок, дисплеїв, гаджетів.
Усе перед вами, усе прозоро. Ви навіть думати про це не будете.
Ми використовуємо можливість комп'ютера розуміти світ навколо нас.
Є певний поріг щодо передачі даних, але 5G його долає.
У реальному часі нам будуть доступні VR,
доповнена реальність, HD-ігри,
які зламають усі бар'єри й дозволять дітям з усього світу дружити
завдяки віртуальним світам, де вони житимуть.
Історія вершиться в нас на очах,
але водночас і зникає.
Ми ледь встигли звикнути до чогось, задокументувати — а його вже нема.
Що буде в майбутньому? Чи залишать вони по собі слід?
Чи це і є культура? Культура ефемерного.
Вони зараз єднають нас, як ніколи раніше.
Наш світ — дуже вороже середовище,
якому бракує єдності, віри в людей.
У цих іграх усе це відсувається на другий план.
Це природно — сприймати нове зі скепсисом чи острахом.
Індустрія має долучитися,
але нам потрібна підтримка урядів і батьків.
Дуже просто звинувачувати в усьому ігри.
Треба зрозуміти, що ми відповідаємо за наших дітей.
Цього не уникнути.
Підсумовуючи, якщо ви турбуєтеся про своїх дітей,
просто приділяйте увагу їх інтересам, розмовляйте з ними.
Вони будуть раді, якщо ви послухаєте про те, що їх захоплює.
А тоді судитимете.
У суспільства завжди проблеми з новими сферами життя.
Може, час навчитися?
Коли ти геймер, ти граєш…
«Нащо це тобі? Вийди надвір. Почни жити».
Але ти вже живеш.
РЕЖИСЕР І ВСЯ ЗНІМАЛЬНА ГРУПА
ПРИСВЯЧУЮТЬ ЦЕЙ ФІЛЬМ ПАМ'ЯТІ МАЙКЛА ГОЛІЛЕНДА ТА АСЬЄРА ЛЕАЛЯ
БО ВИ НЕ ПРИПИНИЛИ ГРАТИ…
Переклад субтитрів: Наталія Кисельова