Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Ända sen 1970-talet har datorspel varit en del av vår vardag.
Vi spelar ensamma eller i grupp, och vi aktiveras både mentalt och fysiskt.
Som förströelse, för att vinna eller lära sig. De utvecklas hela tiden.
I dag ställs föräldrar och barn inför stora utmaningar
i en värld där internet har påverkat vårt sätt att kommunicera
och förhålla oss till varandra.
I en värld där tv-spel förändrar vårt sätt att spela.
Vi förstod inte vad vi gav oss in på, då är det lätt att fokusera på farorna.
Han är besatt av att hitta bra spel.
Man vill inte att barnen ska läsa 12 timmar om dagen.
Inte heller klättra i träd hela dagarna.
De föddes in i en uppkopplad värld.
Barn måste få ha sin fritid.
Frågan är när det blir för mycket.
Vi kan inte reglera nåt vi inte förstår oss på.
Det är så här det är nu.
De får inte veta att en tjej är med.
Springa, spela fotboll… Det känns som om man var där.
Det enda han ville var att lyckas i den virtuella världen.
E-sport och att spela är skilda saker.
Samhället har alltid svårt för det som är nytt.
Varför inte lära sig?
Övergången från mekanisk och analog teknik till digital elektronik
har inneburit en revolution som påverkar vår vardag mer än någonsin.
Det började på 40- och 50-talet när de första datorerna byggdes.
Vissa av dem kunde spela schack, dam eller OXO,
ett luffarschackspel framtaget av den brittiska professorn Alexander Douglas.
1958 skapade William Higinbotham spelet Tennis for Two.
Det spelades på ett oscilloskop, en analog dator,
och var en föregångare till spel som Pong.
Spacewar! är ett rymdkrigsspel utvecklat på MIT 1962.
Det anses vara första datorspelet, då det kunde spelas på olika datorer.
Datorspel blev inte kommersiella förrän Pong kom.
Först kom arkadspelen, sen utvecklades det till spelkonsoler.
Magnavox Odyssey var den första spelkonsolen för hemmabruk.
Familjer som nöjer sig med tv:n som tv-apparat
får förlita sig på att den erbjuder något underhållande.
Men de som vill kunna styra tv-apparaten
kan ha roligt med Odyssey, framtidens elektroniska spel.
Sen blev Pong allt vanligare och även Atari.
Och sen tog datorerna över allt mer.
Det var Commodore 64, Nintendo Entertainment System
och Sega Master System i början av 80-talet.
Det var en revolution, för då kunde alla spela hemma.
Man slapp gå till en spelhall.
Övergången från att spela ensam eller med andra hemma kom med tekniken.
I början av Sega-tiden fanns ett tillbehör
som hjälpte en ut på nätet där man kunde spela med andra.
Vi skapade MUD. Det blev inte så verklighetstroget som vi ville
eftersom datorerna var för svaga.
Tekniken utvecklades och internet blev mer standard i hemmen
med PlayStation Network och Xbox Live, och datorspelandet ökade.
Man skapade servrar, väntrum och lobbyer
som alla kunde koppla upp sig till via internet.
Där kunde man hitta andra att spela med.
Revolutionerande. Nu behövde man inte spela med nån man kände,
utan kunde bara vänta på att spelet skulle börja, att nån skulle dyka upp.
Med internets och de snabba uppkopplingarnas intåg i hemmen
har tiden som barn och unga lägger på onlinespel ökat.
Vissa föräldrar har haft svårt för denna digitalisering
och att förstå barnens behov och intressen,
hur de spelar och vad de tycker är roligt.
Deras nya tillvaro.
Vad fan?!
Onlinespelens utveckling, tillsammans med utvecklingen av sociala media,
har gjort en gamingkultur möjlig.
Det tillsammans med allt mer populära företeelser som fandom
och mer aktivt deltagande där spelare skapar eget innehåll
gör att man förenas i onlinegemenskaper.
Man ser på YouTube, Twitch och liknande plattformar
att folk använder spel för att påverka en värld
som sträcker sig mycket längre än man tror.
Unga människor får kontakt genom spelet.
Jag har älskat att spela sen jag var liten.
Jag fick även möjlighet att prata om annat och berätta om dagen.
Jag fick kontakt med tittarna på ett annat sätt än när jag vloggade.
Förut spelade jag bara, men sen slutade jag
och fokuserade mer på att göra sketcher och roliga videor.
Jag ville ägna mig åt nåt jag gillade och som var helt nytt.
Mer än 500 000 livesändningar sänds dagligen på internet
och når 15 miljoner människor.
-Nu sätter du på värmen, dumskalle! -Jag vet, för helvete!
Varför sätter du på ärmen? Det är för fan idiotiskt!
Herregud!
För fan! Nu börjar hon låta…
Akta golvet!
Herregud!
Jag upptäckte att när man avbryter barn som spela datorspel
så reagerar de aggressivt.
Och så brukar inte de här personerna reagera i vanliga fall.
Det finns ofta bakomliggande saker i barnens liv.
För mycket spelandet är ett symptom, inte problemet i sig.
Helvete!
Ni är så…
Varför?
Jag kastade iväg kontrollen. Den studsade.
En av knapparna, L1-knappen, hamnade under bordet…
…och spaken gick sönder.
Det verkar som att nåt inuti den har lossnat
för när man skakar på den så låter det som en maracas.
Som om nåt är trasigt där inne.
När jag ber honom sluta säger han: "Nej, vänta!"
Men det kan handla om en timme till, han får aldrig nog.
Då blir han arg och går in på sitt rum.
Jag fick spela datorspel för mamma, men inte för mycket.
Hon såg inte tjusningen i dem, hon växte ju inte upp med dem.
Det är inget hon har pysslat med.
Vi såg inga problem med det.
Jag var ju för ung, men inte mina föräldrar heller.
Vi förstod inte att det kunde vara skadligt för mig.
Pappa sa åt mig att sluta, men jag var tvungen att fortsätta spela.
Han jagar hela tiden tillfällen att spela.
Vi låter honom inte spela på vardagarna, då måste han plugga.
Mamma säger att det är jättedåligt,
men om jag inte får spela på vardagarna så vill jag ju spela på helgen.
Det handlar inte om att lägga skulden på barnen eller på föräldrarna.
Det handlar om att förstå miljön som barnen vistas i.
Familjelivet har påverkats av tekniken,
och det har förändrats mycket på grund av hur barnen roar sig själva.
Föräldrar blir oroliga eftersom de får höra att det kan vara skadligt.
Att de spelar för mycket
och att det kan påverka deras umgängesliv och tillvaron hemma.
Det kan finnas inslag av moralpanik i det här.
Tittar man historiskt på det så fick man panik av
att flickor läste romaner på 1700- och 1800-talet.
De slösade bort sin tid och det var inte bra.
Skillnaden med spelande är den sociala interaktionen.
Att läsa eller lyssna på radio är envägskommunikation.
Här kommunicerar man.
Det kan skapa osäkerhet hos föräldrarna.
De vet inte vad barnet eller tonåringen tittar på,
men inte heller vem de pratar med online.
Den oron är befogad.
Hur skyddar dina föräldrar dig?
Mamma säger att jag inte får springa med saxen.
De håller spindlar borta.
Hon tittar under sängen.
Jag har knäskydd, armbågsskydd och hjälm.
Det finns inga vampyrer som tar ens kläder.
Mamma ser till att jag har säkerhetsbälte.
"Innan du går över gatan måste du ta tag i min hand."
Jag kan bli påkörd av en bil.
Det gör ont.
Mamma säger att jag ska ha tandskydd på hockeyn.
Jag måste vara rädd om mina tänder.
Jag måste hålla dem i handen när vi står i kö, så att ingen tar mig.
"Farlig främling!"
Hur skyddar era föräldrar er på nätet?
Jag vet inte.
Vi vill lära både föräldrar och yrkesverksamma inom branschen,
att hjälpa dem att skydda barnen online.
Barn kan stöta på olämpligt innehåll,
nåt som de är för unga för att se, och det finns risk för nätmobbning.
Det är vanligt att barn kommunicerar online
och de kan stängas ute från olika chattgrupper.
Det kan skrivas taskiga saker om dem.
De kan utsättas för kränkningar.
När man forskar på mobbning så samlas mycket information in via enkäter.
Inte just när det sker, och det skapar problem.
Ansvarsfrågan är knepig.
Är det en fråga för föräldrarna, internetleverantören
eller apputvecklaren? Vem bär ansvaret?
Det är inte så enkelt som att stänga av telefonen eller nätåtkomsten.
Det är som att förbjuda kommunikation.
De har vuxit upp på nätet. De började spela på mammas telefon
eller på PlayStation, som hela tiden är uppkopplat.
De föddes in i en uppkopplad värld, som i The Matrix.
Det är så de vill ha det, dygnet runt.
Det är en digital variant av att spela fotboll ute,
men det finns alltid nån att spela med.
Var beredda på nåt ni aldrig tidigare har sett.
En helt unik upplevelse.
Kliv in i en ny gamingvärld.
Gamingpartybussen!
Vi kör hem till folk och anordnar kalas.
Vi har virtual reality.
Vi kan ordna spel som Just Dance,
då utses den som dansar bäst och mest.
Man kan spela Pop Star då man sjunger i mikrofon.
Det finns en massa olika spel.
Allt från Xbox till PlayStation.
En massa skoj, helt enkelt.
Jag gillar Minecraft och FIFA.
Ghost Recon.
Mario Kart, FIFA, Clash Royale…
Det här känns ovant eftersom det är en buss.
Det är bra stämning
eftersom alla sitter tillsammans i bussen och spelar tv-spel.
Det är inte alltid jag får spela så här längre för mamma.
Ungarna har så skoj. Det handlar om ett par timmar.
Det är inget de sitter med hela dagen, och de sportar lite sen också.
Och vi grillar.
Så det är bara en del av upplevelsen, av födelsedagskalaset.
När vi skulle boka frågade jag om man spelade ensam,
men han sa att det är interaktivt.
När de spelar så pratar de om vad de gör.
Hemma så pysslar föräldrarna med annat eller är på jobbet.
Barnen spelar datorspel och alla pysslar med sitt.
På ett gamingkalas interagerar de med varann
och sen när de är hemma, i stället för att sitta var och en för sig
så kan de sitta tillsammans och prata med varann.
Jag vill att alla är delaktiga, och om de har roligt så har jag lyckats.
När vi är klara packar vi ihop och kör vidare.
I dag har bara halva jordens befolkning tillgång till internet,
vilket gör det svårt för onlinespelandet att nå människor på avlägsna platser.
EL HIERRO ÄR EN LITEN VULKANÖ I ATLANTEN, UTANFÖR AFRIKAS KUST
Min farfar ägde den här gården.
Man odlar på den branta bergssluttningen. Lutningen är 70 %.
Jag ärvde passionen för vin och vi försöker föra traditionen vidare.
2011 fick undervattensvulkanen Tagoro nära ön ett utbrott.
Den är fortfarande aktiv, under vattnet.
Folk blev rädda och turisterna slutade komma hit.
Många företag gick i konkurs.
Cristian föddes ungefär samtidigt som de första spelapparaterna kom.
Det var Nintendo 64 och Game Boy som alla pojkar önskade sig i julklapp.
När han var liten och hans bror spelade Mario,
Cristian var bara två år, men han pekade på tv:n och sa: "Mario!"
Jag har aldrig haft nån dator, men har alltid älskat mobilspel.
Innan Clash Royale spelade jag många olika mobilspel.
Jag hade till och med Nintendo 64-emulatorer i telefonen.
På vår isolerade ö var det stora problem med internetuppkopplingen.
Han försökte hela tiden hitta ställen där mottagningen var bra.
Det var kämpigt i början.
Om internet var borta i två, tre dagar kunde jag inte spela.
Vi föräldrar var så klart oroliga.
Han ägnade timmar åt sina mobilspel.
Pappa kunde komma in i rummet och säga att det var lunch
och när jag bad honom vänta sa han: "Nej, kom nu!"
Jag sa att jag spelade, men de förstod inte det där med onlinespel.
Det går inte att pausa, man spelar mot andra där och då.
Många gånger tog de min telefon.
Om jag klarade proven i skolan fick jag tillbaka den.
När han blev äldre blev det svårare för oss
att kräva att han skulle ge oss sitt Game Boy eller stänga av det.
Han fortsatte, det blev bara mer och mer.
Jag minns en dag när vi åt middag och han sa:
"Mamma och pappa, jag spelar ett spel och kommer kanske att få kontrakt."
Det lät som en omöjlighet.
"Ska de anställa dig?" "Ja, jag får lön och förmåner."
Han fick en tröja och en telefon, då började vi förstå att det var sant.
Han spelade för två klubbar i Spanien.
Sen sa han att han kanske behövde åka till Los Angeles.
CRISTIAN SKREV PÅ FÖR TEAM LIQUID OCH DELTOG I VM I CLASH ROYALE
Vi gick till semifinal.
Pappa sa att alla hemma i byn hejade på mig.
En del förstår sig inte på spelet, men de är där för hans skull.
Vi kan ju vråla på fotbollsmatcher utan att känna dem som spelar.
Men vi förstår att det blir mål när bollen träffar nätet.
Vi vet inte riktigt vad Cristian gör,
men när han höjer armarna i en segergest blir vi alla väldigt glada.
KaNaRiOoo tar hem det!
Sex raka segrar för Team Liquid!
Två mot två!
Han har blivit proffs och lever på det nu.
Jag tycker att det viktigaste är att han gör det han vill.
Han jobbar, och det gör honom lycklig.
Han tjänar på det, både själsligt och ekonomiskt. Det duger gott.
När folk ser honom på nyheterna tänker de att nog de ska låta sina barn spela.
De säger: "Och jag som sagt att de inte får spela."
Det är ännu en möjlighet, bara.
Jag visste inte vad jag skulle bli, men nu fick jag den här möjligheten.
Det är nåt jag trivs med och vill fortsätta göra.
Vi bor i ett område där många är lågutbildade och fattigdomen är utbredd.
Människorna här är vår absolut viktigaste tillgång.
Vi kan skapa projekt som får folk att känna
att det här området inte bara är en plats där allt går utför.
MAJORA STARTADE ETT PROJEKT FÖR ATT LOCKA UNGA PERSONER TILL MJUKVARUINDUSTRIN
Vi anordnade turneringar.
Främst för att få kontakt med talangen i området.
Om vi hade sagt till folk att vi kunde erbjuda dem datajobb,
även om folk hade förmågan som krävdes så var många så pass modstulna
att de inte skulle svara: "Okej, det fixar jag."
Då kom vi på att turneringar var ett jättebra sätt att lära känna invånarna,
att rekrytera talanger, och bara bygga upp en gemenskap.
17 JULI 2014, NEW YORK
Jag sköter mitt, låt mig vara ifred!
För sista gången, låt mig vara ifred.
-Vänta nu. -Rör mig inte.
Rör mig inte.
För fan, alltså.
Jag får inte luft.
ERIC GARNER DOG TVÅ TIMMAR SENARE
Det var givetvis väldigt tragiskt. Ännu ett exempel
på det oerhörda övervåld
som polisen tar till mot svarta personer.
De tog strypgrepp på honom. Det kunde inte sopas under mattan som mycket annat,
där den skyldige polismannen inte fälldes.
Jag skulle säga att alla i framför allt New York
var på sin vakt hela tiden.
Våra gator! Vems gator?
Jag får inte luft!
Vi var oroliga för sammandrabbningar mellan polis och allmänhet.
Vi funderade på hur vi skulle kunna ena invånarna.
Då bestämde vi oss för att anordna en Call of Duty-turnering.
Då ville polisen vara med och hjälpa till.
De såg det som en chans att visa att de finns där.
Att de vill prata, och spela.
Vi visste inte hur det skulle gå.
Poliserna spelade med de här unga männen, som alla var svarta eller latinamerikaner.
De umgicks bara.
Att spela är inte alls så farligt som många verkar tro,
och det går att göra bra saker av det.
Det blev betydligt mindre polisvåld efter att Eric Garner-domen fallit.
Det var helt enkelt en väldigt billig åtgärd för att hålla alla lugna.
Vi måste stoppa förhärligandet av våldet i samhället.
Det inkluderar de hemska datorspel som är vardagsmat nu för tiden.
Det är för enkelt för ungdomar med problem
att finna gemenskaper där våld hyllas.
Det är vanligt att man i mediernas narrativ
omedelbart försöker hitta en koppling mellan våld och datorspelande.
Då bortser man ofta från fattigdom, psykiska problem och socialt utanförskap.
Om man inte vuxit upp med datorspel
så kan man lätt tycka sig se en koppling mellan våld i spel och aggression.
Vi ser hur unga människor spelar våldsamma datorspel.
Då är det lätt att dra paralleller,
men det går inte att utläsa med de data vi har.
Tittar man på kopplingen mellan datorspel och våld så kan en tolkning vara
att de som spelar de här spelen blir våldsamma.
En annan tolkning är att de som är våldsamma väljer såna spel.
Det är lite som… Blir jag romantiker av att läsa en romantisk bok?
Eller läser jag en romantisk bok för att jag är romantiker?
Vad ger vad?
De longitudinella studierna pekar på det senare.
Vi tittar på människor, och gör om det igen efter några år
för att se om de har blivit mer våldsamma. Svaret är nej.
De som är våldsamma var det redan från början.
Därmed inte sagt att datorspel inte kan utlösa våld. Det är klart de kan.
Tv-nyheter kan utlösa våld, filmer kan utlösa våld,
politik kan utlösa våld…
Våld kan utlösas av mycket, bland annat av datorspel, men inte enbart.
De som oroar sig för datorspel,
men inte har spelat själva, kommer att dö av ålder.
Det innebär att alla som lever kommer att ha spelat.
De vet att det varken har gjort dem själva eller vännerna våldsamma. Det är dumheter.
REKLAM FÖR BRITTISKA ARMÉN 2019
Han slutar aldrig. Han sitter uppe hela natten.
Uthållighet.
Ska inte underskattas.
SPELET SLUT NYTT SPEL
Ge er hän!
Nu kör vi!
Precis vad vi behöver!
ARMÉN BEHÖVER DIG
Den brittiska armén riktar kampanjen mot datorspelare
och visar att de har det som krävs i militären.
Armén visar att de ser potential
bortom de stereotypa egenskaperna för generation Y och Z.
I datorspelens värld finns möjligheter till arbete, inte bara nöjesspelande.
Datorspel är kultur.
Det är en bransch som lockar yrkesfolk från andra kulturella sfärer,
människor som har arbetat med film, musik och litteratur.
Att utveckla spel är nånting helt annat
än att bara vara bra på att spela dem.
Med det dags, om man är bra på att spela
kan det komma till användning inom speldesign.
Men för att utveckla spel behöver man vara bra på programmering eller teknik,
eller mycket estetiskt begåvad.
Eller en mycket begåvad musiker, för den delen.
Johnny konstaterades ha en tal- och språkstörning när han var fyra år.
Det var tufft i skolan.
Han kände sig utanför och hängde förstås inte med på lektionerna.
Jag hade öroninflammationer som gjorde att jag inte hörde normalt.
Det lät som om han var under vatten. Allt var dämpat.
Han blev utstött och mobbad i skolan.
Så Johnny hade det inte lätt.
JOHNNY OPERERADES FÖR HÖRSELNS SKULL
Efter operationen var det som om han var i en helt ny värld.
Insikten om att han nu kunde höra ordentligt…
Jag minns hans ansiktsuttryck.
Det var som om han hade vaknat upp i en helt ny värld.
Han gillade att leka med kompisar, men också att vara för sig själv.
Där kom spelen in. Han spelade mycket datorspel.
Sen kom Mario.
Det är ett så enkelt spel med en liten italienare som hoppar omkring…
Och musiken var fantastisk.
Det var ett midi-sound, väldigt retro,
men med ett driv som gjorde att man ville fortsätta.
Han har alltid tyckt om spel med nån form av musik.
När han var nio år gav vi honom ett trumset.
Jag älskade Star Wars och har starka minnen av Luke Skywalkers temamusik.
När man hör den, så bara… Wow.
Tack vare musiken blev jag mer involverad i spelet
och kunde leva mig in i rollen.
Det förändrade mitt liv. Jag kände att det här vill jag göra.
Jag vill komponera musik som berättar en historia.
Att komponera för spel öppnade för att komponera för film och tv.
Det är inte jättestor skillnad mellan film-, tv- och spelmusik.
Det handlar om att skapa ett ljudlandskap som passar berättelsen.
Man har en grundidé om hur musiken ska vara,
och ger sig ut på en resa med utvecklarna.
Man skapar musik efter hand som spelet växer fram.
Det handlar om att fly från verkligheten och det som händer i den
och ta del av ett äventyr.
Där hjälper musiken alltid till.
Han har gjort det mesta för egen maskin.
Om han bestämmer sig för nåt så kan han göra det.
Jag är oerhört stolt över honom.
Pappa köpte ett PlayStation, tror jag, med FIFA 98.
Jag spelade fotboll också, så pass att jag kanske hade kunnat bli proffs,
men jag fick en elak skada i vristen
och började spela allt mer.
Jag spelade i Las Palmas, men skadade knät och fick sluta.
Min tillflykt blev att spela FIFA.
Jag skadade korsbandet och menisken och fick sluta spela fotboll.
Pappa hoppades på Ajax, men det blev Fortuna Sittard.
Han sa: "Om du tror att du kan förverkliga drömmen, ska du göra det."
FIFA eWorld Cup äger rum varje år och växer snabbt,
med över 20 miljoner spelare världen över som försöker kvala in till finalen,
och tittarsiffror på över 47 miljoner.
Digitala matcher har börjat arrangeras parallellt med vanliga matcher
i fotbollens elitligor och mellan landslag.
Vi följde med spanska landslaget på vänskapsmatch mot Norge och Sverige.
De spelade fotboll och vi spelade e-sport.
Det var häftigt. Fotbollen och e-sporten håller på att närma sig varandra.
Den nya generationen gillar fotboll men älskar datorspel.
Många League of Legends-spelare gillar inte fotboll.
De tycker att det är oacceptabelt att en 90-minutersmatch kan sluta 0-0.
På en halvtimme i League of Legends
hinner de döda tre drakar, strida mot mäktiga monster och andra spelare.
Man garanteras action.
Den stora utmaningen för klubbarna och ligorna är
att göra det här tillsammans, så att man inte drar åt olika håll.
Det finns två strömningar inom speldesign.
Dels "free-to-play", spel som är gratis där man kan köpa till små saker,
och en förvrängning av det som kallas "pay-to-win",
där man måste betala för att bli bättre.
FIFA är ett pay-to-win-spel, eller man behöver betala bara för att delta.
I spelet finns det paket med kort
som man behöver köpa för riktiga pengar.
Om man har tur får man bra spelare, annars bara medelmåttiga.
Hasardspel är ett problem i datorspelsvärlden sen många år,
och har blivit värre på senare tid med så kallade "loot boxes".
Vissa kallar det "överraskningsmekanik", en förskönande omskrivning
för att man köper grisen i säcken.
Det är lådor man kan köpa för pengar i hopp om att få bra föremål
som ett nytt utseende eller ett nytt vapen.
Man betalar för det, man ser det snurra, ungefär som på en enarmad bandit,
och sen dyker nåt upp. Kanske det man ville, kanske inte.
Om man inte får det man ville ha försöker man igen, och igen…
Folk har lagt hundratals, tusentals pund på att få det de vill ha.
Det finns spel med 12-årsgräns som fungerar så.
Jag anser att spel med "loot boxes" av det här slaget
automatiskt ska få 18-årsgräns.
Dessutom borde de inte beskattas som datorspel utan som hasardspel.
Speltillverkare behöver tjäna pengar,
och det finns andra sätt än att använda psykologiska knep för att lura spelare,
och utnyttja beroende- och förstärkningsmekanismer.
De vill att folk ska spela för att det är roligt.
Branschen behöver bli medveten om vad som är på gång.
De är så klart företag som behöver dra in pengar,
och miljontals tonåringar och unga vuxna har nöje av deras spel,
men vi får inte blunda för baksidan, som är mycket allvarlig.
Det handlar om tusentals barn som nu inte lever normala liv.
"YES WE CAN" I NEDERLÄNDERNA BEHANDLAR UNGA MED SPELBEROENDE
Jag har alltid känt mig fjärmad från familjen och vännerna.
Spelen erbjöd mig en tillflykt och en lättnad.
Det var en glädje jag inte kunde få av nånting annat i livet.
Man började märka…
RUBENS VINIS PAPPA
…att han gömde sig bakom spelet.
Jag vägrade lämna mitt rum.
Jag var rädd för kontakt med andra, jag visste inte hur man knöt kontakt.
Man börjar förstå…
…vidden av problemet när samtalen försvinner.
När man inte kan få kontakt på samma sätt längre.
Jag förnekade problemet och skyllde på ångest och depression.
Jag tog upp det med pappa, och han frågade vad det handlade om.
"Jag vet inte", sa jag. "Jag vet bara att jag inte kan hantera det längre.
Det är nåt som hindrar mig, som jag känner mig maktlös inför."
Det första steget är att kännas vid problemet
och att man inte kan lösa det ensam.
De flesta ungdomar är medvetna om problemet,
men den lösning de har på det fungerar inte.
Det kan vara kokain, alkohol, att skära sig, självskadebeteenden,
isolering och förstås att spela datorspel, så mycket som 15-18 timmar om dagen.
Ett spelande blir psykisk ohälsa
när ens kontroll över spelandet försämras,
när ens inre kontroller är svaga,
och när man prioriterar spelandet
framför andra aktiviteter i livet.
Man slutar gå till skolan, slutar gå på träningar,
får sämre kontakt med familj och vänner…
Det tar över ens liv.
I stället för att fråga hur mycket är det mycket viktigare att fråga varför.
Varför spelar man datorspel?
Och framförallt, spelar men det för att man känner att man vill det?
Är det frivilligt?
Eller upplever man att man spelar för att man behöver det?
En känsla av tvångsmässighet, av besatthet.
I början trodde jag att det var för att jag var deprimerad och hade ångest.
Jag hade mycket ångest.
Men sen insåg jag att jag var beroende.
VI ÄR JÄMLIKA / VI FÖRLÅTER VI SÄGER FÖRLÅT
När de känner sig trygga nog att berätta om sina problem,
sina trauman, sin ångest, sin depression och så vidare,
så konfronterar vi dem för att säkerställa en beteendeförändring.
Jag tog mig ur det. Inget mer spelande.
Jag bad mina föräldrar att ta bort datorn, konsolerna, allting.
Han lydde råden han fick.
Det hänger mycket på ens egen vilja och målmedvetenhet,
och han har varit mycket målmedveten.
Om tonåringar och unga vuxna kan finna en balans i spelandet
där de tränar 40, 50, 60, 70 timmar i veckan
för att ta sig till nästa turnering, tjäna pengar och bli ännu bättre,
så är det ingen större skillnad mot att vara fotbollsproffs.
Vi har aldrig fått in några ungdomar här som dessutom har ägnat sig åt e-sport.
Aldrig.
För de får träning. De har tränare,
och kanske till och med föräldrar som uppmuntrar och hjälper dem.
Det är de andra, de som avskärmar sig,
de som inte hörs och syns, men som alltid är online.
Varningssignalen är när man inte vet vad ens barn gör,
vilka spel han spelar och hur länge han gör det.
Det finns ofta dålig förståelse för spelande i familjerna.
Många föräldrar vet inte hur de ska lära sina barn
att hantera spelande inom ramarna för sina liv och sina hem.
Det finns inga riktiga belägg för att datorspel eller surfplattor
skulle ha negativ inverkan på barns utveckling eller barns hjärnor.
Det handlar om att lära sig nya förmågor som kan vara berikande.
Problemet ligger i tidsramarna.
Hur mycket tid ägnar barnet åt surfplattor och datorspel? Där behövs gränser.
För om de spelar för mycket
försummar de andra saker som är avgörande för utvecklingen,
som att leka med andra barn, öva motorik, utöva sport…
Som förälder har man ansvar för att barnet har balans i sitt liv.
Man vill inte att barnet ska läsa 12 timmar om dygnet,
och inte heller klättra i träd hela dagarna.
Problemet är stillasittandet.
Det handlar inte bara om att man inte idrottar,
utan om alla timmar vi sitter still,
oavsett om vi spelar datorspel, tittar på tv,
eller arbetar många timmar i sträck.
Det påverkar hälsan negativt.
En period hade jag det väldigt tufft.
Jag hade svårt att finna glädje i livet.
Jag hade problem hemma och problem i mig själv,
och det gick så långt att jag fick en depressionsdiagnos.
Det var svårt bara att komma upp ur sängen på morgonen.
Jag hade självmordstankar.
Jag hade det verkligen tufft.
Jag skulle inte ha varit här i dag utan datorspelen
och dem jag har lärt känna genom dem.
När jag lärde känna honom var han mycket ung, 15-16 år.
Men han hade alltid ett leende på läpparna och hade alltid nära till skratt.
Han älskar att spela de här spelen.
Det är en del av honom, och det märks när han spelar
hur lycklig han blir av det.
I området där vi bodde i New York fanns det ingen…
…datorspelsställe eller så.
Han hittade ett ställe i New Jersey.
Han ägnade sig inte åt sport, så det kändes nyttigt med nån form av tävlan
som kunde stärka hans självförtroende.
Jag åkte dit med honom en gång i veckan, på fredagarna.
Och sen var han med i sin första tävling,
sin första livetävling.
Han var tillbakadragen och tyst,
men ju mer han reste, desto mer blev han sig själv.
Han fick bättre självförtroende.
Jag peppade honom mer och mer, för han är en fantastisk spelare och människa.
Det är som en andra familj.
Hon kollar alltid hur jag mår och hjälper mig mycket.
Det är en relation som kommer att fortsätta att utvecklas med tiden.
Ända sen jag var liten har jag velat spela bilspel.
Det var dem jag tyckte bäst om, och det är pappas fel.
Jag och min bror började med gokart
som alla andra som drömmer om att köra formel 1.
Min bror gick vidare till formelbilar, men jag blev kvar på gokartnivån.
Det dök inte upp några chanser.
LUCAS ORDOÑEZ SPANSKT RACINGPROFFS
Det jag var ute efter i datorspelen var en simulator
så att det kändes som att köra på riktigt.
Mitt liv förändrades när Gran Turismo 5 Prologue kom,
och med det en möjlighet för mig att 2008 kvala in
till Dubai 24-timmars.
En riktig tävling i riktig bil.
Det var så det började. Jag kvalade in.
Jag hade press på mig att visa att jag var föraren
som hade vunnit över 25 000 andra. Nu var det upp till bevis.
Jag representerade alla spelare som hade kämpat
för drömmen om att bli proffsförare.
Och där stod jag nu, i overall och hjälm, med 30-40 andra bilar omkring mig…
Nu gällde det att leverera.
Att gå från att köra i en simulator på en tv-skärm
till att köra i en racingbil mot riktiga mottävlande
är ett stort steg.
Det kan uppstå situationer i en bil som aldrig kan uppstå i en simulator.
Man riskerar livet när man kör.
I en simulator kan man totalkvadda bilen, och sen bara starta om med en ny,
helt oskadd.
Min dröm hade gått i uppfyllelse, men jag ville ha mer.
LE MANS 24-TIMMARS, FRANKRIKE
Tom Kristensen, som är den förare som har vunnit flest gånger i Le Mans,
kom fram till mig första gången jag skulle vara med där:
"Var det du som började med datorspel, och nu har du nått ända hit?"
"Ja, så är det."
Jag var förstås överlycklig.
Jag var bara 23 år, och Tom Kristensen kom dit för att prata med mig.
Lucas har fått pallplats två gånger i Le Mans 24-timmars, för Nissans räkning
Det känns helt fantastiskt. Det är den bästa dagen i mitt liv.
Min familj trodde inte att det var sant.
I synnerhet pappa blev väldigt tagen av att se mig där.
Det blev alla.
Det är ofattbart att man från ett datorspel
på tre år kan ta sig till världens mest prestigefyllda tävling.
Vännerna från gokarttiden tycker att det är otroligt häftigt
att jag nu 20 år senare kör som proffs, tack vare ett datorspel.
De har kämpat på med gokart, formelracing och riktiga tävlingar,
medan jag tog en genväg via Gran Turismo.
Jag tror att det blev en milstolpe för simulerad racing.
Nu är det många unga som försöker förverkliga sina drömmar den vägen.
MADRID, SPANIEN
NÄR YAGO VAR SEX MÅNADER GAMMAL FICK HAN EN SÄLLSYNT OCH AGGRESSIV CANCERFORM
Man tänker att det måste vara ett misstag.
De inledde en behandling, men han blev inte bättre.
Tvärtom. Sjukdomen spred sig.
Till skelettet, benmärgen, tarmarna…
Till slut sa de att de inte visste vad mer de kunde göra.
Jag läste om en läkare i Boston som höll på med kliniska försök.
Behandlingen höll sjukdomen i schack, men ödelade immunförsvaret.
Det innebar ett annat handikapp.
Yago behövde vara helt isolerad eftersom han saknade immunförsvar.
Ett vanligt virus kunde döda honom.
Han var i en sal på fyra kvadratmeter i sin säng.
Det var upp till mig som mamma att stimulera honom.
Han kunde ju inte sova dygnet runt.
Direktören för Juegaterapia sa:
"Vi kan väl ge Yago en spelkonsol så att han kan spela?
På så vis kan han få stimulans av spel.
Det kan vara memory, pussel, spel med djur eller vad som helst,
men Yago behöver använda hjärnan."
Man kan vara kreativ och bestämma vad som ska hända i spelet,
var man är, på vilken nivå man spelar, vilken superhjälte man vill vara,
och skapa en avatar.
Det är ett äventyr i en värld med mycket träd,
där det finns gruvor under marken. Man kan gräva var man vill.
Det regnade, så min kanin drunknade.
Sjuksköterskorna vittnade om en radikal förändring när han spelade.
Han levde sig in i spelet och glömde bort att han var sjuk och på sjukhus.
NÄR YAGO VAR FYRA ÅR VAR HAN UTOMHUS FÖR FÖRSTA GÅNGEN
Han tog tre steg på väg ut på gården,
och sen stannade han plötsligt.
Jag sa att han skulle fortsätta, men han stod bara där.
Jag frågade vad det var. "Titta, mamma. Jag har också en skugga."
"Ja, alla har en skugga", sa jag.
"Jag har aldrig haft det."
Då slog det mig att i konstgjort ljus har man ingen skugga.
Min son hade alltså trott att alla andra hade skuggor, utom han.
Yago hade sett insekter på surfplattan,
och nu fick han plötsligt syn på en fluga.
Han började skrika så att jag blev alldeles rädd.
Jag lyfte upp honom och han höll för ansiktet.
"Det är bara en insekt", sa jag. "Men den flyger så snabbt!"
Yago hade vuxit upp bland vuxna, bland läkare och sjuksköterskor,
men tack vare datorspelen har han haft kontakt med syskon, familj och vänner,
och med en värld som han annars bara kunde se genom fönstret.
Och detta tack vare spelkonsolen och surfplattan
som Juegaterapia gav oss när livet var som dystrast för oss.
EFTER NÄSTAN FEM ÅR PÅ SJUKHUS
BOR NU YAGO HEMMA
Vi kom till insikt om att vi behöver förmänskliga de salar
där patienterna tillbringar många timmar, ibland månader, utan att kunna gå ut.
När läkarna går därifrån och de slår upp dörrarna
blir de storögda och glömmer bort att de är på ett sjukhus.
Vi skapade Baby Pelones, dockor i välgörenhetssyfte,
sponsrade av David Bisbal, Ricky Martin, Shakira, Alejandro Sanz, Richard Gere…
Vi tar med leken in på sjukhusen.
I SVERIGE HAR EN GRUPP PENSIONÄRER BILDAT VÄRLDENS FÖRSTA SENIOR-E-SPORTLAG
Då kör vi igång!
Vilken uppställning!
Vad ska Windy göra? Här kommer Windy…
Nej!
CT vinner!
Ska Rock klara det? En mot tre…
En halv minut kvar.
Rock försöker ta sig upp, men blir skjuten av Teenslayer.
Det fina med spel är att de ger oss möjlighet
att lära oss mer om varandra och om oss själva.
Folk skapar gemenskaper med människor de har förtroende för och lär sig av,
som de lär känna i spelen de spelar.
Jag växte upp under fattiga förhållanden
i ett område med mycket homofobi, transfobi
och rasism mot svarta och andra grupper.
Datorspel blev min trygga plats.
Var finns de svarta i spelbranschen?
Pengar är så viktigt, för spel tar en evighet att utveckla.
Och det skulle jag säga är den resurs
som hindrar svarta och andra icke-vita från att skapa egna spel.
Man ser sällan de underrepresenterade.
Ju högre upp man kommer, desto vitare och mer mansdominerat blir det.
I många sammanhang där det är risk inblandat, som e-sport,
finns det många som spelar i liten skala,
men de som spelar på toppnivå är oftast vita och oftast män.
Det beror på att de har möjlighet att ta större risker.
Du spelar med f***n.
Tjejer är värdelösa. Håller er till köket.
Det är kört, vi har en tjej i laget.
My Game My Name var ett projekt som skulle stärka kvinnor
att använda sina egna användarnamn utan att vara rädda för det.
Jag har fått utstå många kommentarer,
och jag är hyfsat hårdhudad.
Men ibland kommer det nåt när man inte är på humör, på fel dag,
och då kan man bli knäckt.
När folk listar ut att man är kvinna, även om man använder ett könsneutralt namn,
eller medvetet undviker röstchatten,
men när de listar ut det ändå
så börjar de förolämpa en bara för att man är kvinna.
Rasism, sexism, homofobi och dåligt beteende i största allmänhet
har alltid förekommit.
Det har inte blivit värre bara för att världen har blivit digital.
Alla har en egen kamera och en egen koppling till världen i den här.
46 % AV SPELARNA ÄR KVINNOR
MEN BARA 5 % SPELAR PÅ PROFFSNIVÅ
Vissa tycker att kvinnoexklusiva turneringar i e-sport är löjligt
för att det inte borde vara nån skillnad mellan könen,
men det är helt klart en bra plattform
för att få in fler tjejer och kvinnor i e-sporten.
Ligorna är mixade.
Problemet än så länge är att tjejerna inte spelar lika bra
som de killar som spelar professionellt.
Vi strävar givetvis efter att ha mixade lag och inte rena tjejlag.
Det kan verka som att det går långsamt, men det växer mycket snabbt.
Varje år öppnas fler proffsmöjligheter för tjejer.
Jag har ansträngt mig för att se till att jag inte väljs bara för att jag är tjej.
Jag vill inte vara ett reklamansikte.
Jag vill bli behandlad utifrån hur bra jag spelar.
Vi ser olika ut, låter olika, har olika namn och gör olika saker,
men det är ingen skillnad mellan oss.
Vi kan alla göra samma saker. Vi kan alla växa och åstadkomma saker.
Vi behöver ändra inställningen.
Inkludering, acceptans, förtroende, allt som vi kämpar för och eftersträvar…
Sånt tar tid.
Vi bor på en liten ö i Themsen.
Min man hade en båt.
Vi letade efter ett hus med plats för varvsarbete.
Benjy har alltid älskat sport.
Framförallt spelade han cricket och bowling.
Han började faktiskt med bowling på sin tvåårsdag…
…och tävlade första gången när han var tre år.
Han var en naturbegåvning.
Han fick Schlatters sjukdom, vilket gjorde att han fick ont när han gick.
Så när han hade spelat rugby eller nån annan sport…
…gick han som en 70-åring efteråt.
Läkarna tyckte att han skulle låta bli att sporta ett tag.
Då blev det naturligt så att datorspelandet tog över.
Han har aldrig riktigt återvänt till de andra sporterna sen dess.
Jag har velat spela på proffsnivå sen jag var tio år.
Jag har tittat på proffsspelare på YouTube.
Det har gett mig en…
Jag vet inte. Jag har alltid velat bli nån som andra ser upp till.
Som förälder försökte jag ständigt få bort honom från datorn.
Det är ju en ständig kamp.
Han skulle upp till skolan, han behövde plugga…
Det gällde att hitta en balans mellan skolarbete och annat å ena sidan,
och datorspelande å andra sidan.
Som förälder var jag inte ens medveten om
att det fanns en hel bransch där ute som han kunde bli delaktig i.
Jag insåg det nog först när han deltog i tävlingen Montana Black.
Det var en söndagskväll.
Jag hade redan lagt mig,
och han kom in till mig och berättade att han hade vunnit 10 000 dollar.
"Är du verkligen säker på det?"
"Ja, vi blev etta."
Herregud, tänkte jag.
Sen tog det fart väldigt snabbt.
Vi bildade bolag och försökte få konto hos banken.
Svaret jag fick från dem var att de betraktade det här som hasardspel
och inte som sport, så jag fick förklara:
"Om han hade varit tennisspelare och vunnit i Wimbledon,
skulle ni inte ta emot vinstpengarna då?"
Fortnite-VM var riktigt stort för e-sporten.
Det var en omvälvande händelse
Många som inte spelar datorspel förstod inte vad e-sport var.
Men så hålls jättetävling med den största prissumman i e-sportens historia
på en arena som är känd för tennisturneringen US Open.
Plötsligt riktas blickarna mot e-sporten och många börjar ta den på allvar.
Nu ska Benjy ta VM-guld!
New York blev den första riktigt stora tävlingen.
Innan dess hade Benjy spelat på rummet. Han såg verkligen fram emot det.
Det gjorde vi alla. Nu skulle han träffa de spelare han hade pratat med i åratal.
Vi ser på när Benjy ensam slaktar en hel lobby.
Det är konst.
Det var en häftig upplevelse med många sköna människor.
Jag var jättenervös.
Första dagen som han tävlade grät jag hela tiden.
Han lyckas sänka… Oj!
KYLE "BUGHA" GIERSDORF BLEV VÄRLDSMÄSTARE OCH VANN TRE MILJONER DOLLAR
BENJY KOM INTE IN PÅ TOPP TIO
Han blev helt förkrossad.
För honom var målet att vara bäst.
Som förälder gällde det att bearbeta de förväntningar han hade
så att han skulle kunna hantera det om det inte gick bra.
Jag vet inte vad som hände.
Dels spelade jag inte på topp, dels hade jag nog otur.
Jag trodde att jag skulle vara nervös, men det var jag faktiskt inte.
Jag spelade bara inte på min vanliga nivå, och fick placering därefter.
Alla vill bli fotbollsproffs, men bara en liten procent lyckas.
Det är likadant i e-sport.
I framtiden vill jag bli bäst.
Jag kommer att fortsätta träna
och lägga den tid och det arbete som krävs för att jag ska bli så bra som möjligt.
Om mina barn har ett intresse
kommer jag att hjälpa dem att eftersträva det.
GALICIEN, SPANIEN
Varje tid hade sitt spel när jag var liten.
Ett tag spelade vi kula,
ett tag var det palen, som ingen spelar längre,
ett tag var det fotboll, ibland utan boll.
Vi kunde ta en socka och fylla den med hö, så hade vi en boll.
Det fanns inget annat, ingen tv, ingen radio,
så det var bara till att leka och spela med de andra barnen.
Här i Galicien fick man många barn, men bara en huvudarvinge.
Han ärvde tre femtedelar. Sen blev det inte mycket kvar åt de andra.
Så de fick lov att emigrera.
Båtresan kunde ta en månad.
De hade inga pengar och ägde inget annat än kläderna de hade.
De skrev ett brev varannan, var tredje månad,
som kom fram en månad eller tre senare.
Vi tillbringade somrarna där pappa växte upp, en liten galicisk by
där alla pappas anfäder har bott.
Mina farföräldrar, pappas far- och morföräldrar…
Här samlades alla vi barn till alla som behövt flytta härifrån för att få arbete.
Folk kom hit från Mexiko, Frankrike, Bilbao, La Coruña, Madrid…
Efter sommaren träffades vi inte mer, så vi höll kontakten brevledes.
Manuel är en vän till mig som bor i Ribas Pequeñas i Galicien.
Jag är där på loven, och han bor där.
RIBAS PEQUENAS, SPANIEN
I den här byn finns det bara vuxna, och vuxna brukar inte spela.
När mina föräldrar var små
brukade de också åka hit och träffa sina vänner här.
Sen sågs de inte igen förrän nästa år.
Men vi träffas i byn.
De åker hem till Madrid eller Frankrike
och jag stannar här, men vi håller kontakten och spelar ihop.
När de träffas spelar de fotboll och badar i floden,
men det kan de ju inte göra när de är ifrån varandra.
Då träffas de på nätet och spelar tillsammans.
De har roligt och gör det ofta, och får mycket bättre kontakt
än man skulle få med brev eller i telefon.
Det är ett fenomenalt verktyg för att vårda och utveckla vänskap.
När man träffas för att spela blir banden starkare och mer långvariga.
Jag önskar att de kunde ta det lugnare.
Allt ska gå så fort nuförtiden. De vill ha allt på en gång.
Jag orkar inte anpassa mig till den nya tekniken. De lever ett annat liv.
Ett bättre liv, som tur är.
Människor har mycket mer kontakt nu.
Man tänker globalt.
Man vaknar, kliver i tofflorna, sätter på datorn
och står omedelbart i kontakt med hela världen.
Jag vet par som har träffat varandra i World of Warcraft.
Det är en social aspekt i spelen att man kan lära känna varandra där
och sen träffas i verkliga livet. Man bryter isen i spelet.
Jag började spela och tog mig ett spelarnamn.
Och så lyckades jag hitta honom, jag visste att han hette Neca,
och tog kontakt via chatten i spelet.
Om man vet nåns spelarnamn kan man ta kontakt i spelet.
Jag undrade vem det var. Var det en vän, under nytt namn?
Så han trollade mig.
Till slut berättade hon vem hon var,
och då fick hon mig på fall.
Att vi båda två hade datorspel som hobby har underlättat för vårt förhållande.
Det föll sig väldigt naturligt och vi kände att det var för livet ut.
Jag är ganska blyg, så det är svårt för mig att lära känna folk.
Man vill hitta människor som man har nåt gemensamt med,
och det är ju andra som spelar.
Då känner man en gemenskap.
Jag behöver förlita mig på synen mycket, så det har varit till stor hjälp.
De här nya funktionerna har gjort det mycket bättre.
Hon har utvecklats så mycket.
Hon har fått mycket bättre självförtroende.
Hon har fått många nya vänner och knutit kontakter.
Det har varit helt fantastiskt,
och hon får mycket stöd av gaminggemenskapen.
Jag hade inte kunnat vara nöjdare.
Allt som John ska göra måste en vårdare eller jag hjälpa till med.
Han har muskeldystrofi.
Om han så bara vill klia sig på näsan så behöver han hjälp.
Johns ventilator andas åt honom.
Han kan aldrig lämnas ensam.
Om slangen i halsen skulle lossna så dör han på några sekunder.
Jag brukade drömma om att spela fotboll.
Och utan att jag visste om det tog de mig till Manchester.
Till Old Trafford. Jag bara… "Wow!"
"I dag ska du få träffa alla spelarna, och Alex Ferguson."
Det var fantastiskt. En av de bästa dagarna i mitt liv.
Jag hade det tufft och bestämde mig för att gå ut på nätet
och se om det fanns nån organisation som kunde hjälpa mig.
Special Effect är en välgörenhetsorganisation
som hjälper fysiskt funktionshindrade att spela datorspel.
Alla har olika förutsättningar.
Det gäller att fånga upp minimala rörelser med millimeterprecision.
Vi försöker anpassa existerande eller nya verktyg
för att skapa en unik och personanpassad spelmiljö
som passar perfekt för just den här personens förutsättningar
så att de får bästa möjliga spelupplevelse.
Jag trodde inte att det här var möjligt.
Jag blev riktigt stolt över att vi lyckades komma så långt
att vi kan skapa verktyg som är så bra att alla kan använda dem.
Det ger alla möjlighet att spela, och det är viktigt.
I datorspel kan jag göra massor av saker som jag inte kan göra i verkligheten.
Jag kan köra bil, springa, sparka fotboll…
Det känns som om man faktiskt var där på riktigt. I sinnet är man det.
Jag tycker om att få vänner när jag spelar,
och lära känna människor i hela världen.
Där behandlas man lika.
De ser en spelare, och inte personen bakom.
HUNDAR GÖR TASSAVTRYCK I HJÄRTAT
Michael var snabb i sin utveckling.
Om vi gav honom ett legobygge i julklapp på morgonen
pausade han inte ens för att dricka, gå på toa eller äta förrän det var färdigbyggt.
Han var mycket fokuserad.
Han gillade bilar och tåg. Han var väldigt förtjust i sina fordon.
När han var ett år gammal fick jag Nathan, hans bror.
Båda två har varit besatta av datorer sen de var små.
Vi var också datorintresserade och brukade spela på fritiden.
Han kunde komma hem med blåmärken, riktigt stora blåmärken.
"Hur fick du det där?" "Inte vet jag."
Han blev inte mobbad i skolan
och vi slog honom ju inte, så uppenbarligen var det medicinskt.
MICHAEL FICK EN LEUKEMIDIAGNOS I NOVEMBER 2013
Han var nio år.
Det har varit sex omtumlande år.
Mamma stöttade mig efter diagnosen kom.
Men sen blev hon också sjuk, och dog…
…kort efter Michaels födelsedag i april.
Det första behandlingsåret.
Vi förlorade den som var det viktigaste stödet för Laura och Michael,
så vi fick gå samman och hjälpas åt.
JAG SPÖADE CANCERN
EFTER 3,5 ÅRS BEHANDLING VAR MICHAELS CANCER I REMISSION
Därmed såg vi slaget som vunnet. Vi hade överlevt kriget.
Allt verkade vara under kontroll…
…i några månader.
Michael återinsjuknade tyvärr och behövde få ännu kraftigare behandling.
Han fick genomgå en benmärgstransplantation
som i princip innebär att hela immunsystemet slås ut.
Han fastnade inte för ett särskilt spel.
Han kunde spela ett spel i 20-30 minuter, men sen ville han byta.
Jag tror att Elite var det första spelet som han kunde spela i mer än en timme.
Elite Dangerous är en simulering av vår galax i realistisk skala.
Ens uppdrag är inte att rädda världen, utan att leva i den.
Man kan utföra hjältedåd om man så önskar, men man kan också vara elak.
Man spelar på nätet med andra,
så man kan dra ihop ett gäng och ge sig ut på äventyr tillsammans.
Under Michaels sista levnadsår
var vi hans andrepiloter i Elite.
Och ofta… Vi hade också sällskap av Nathan ibland.
Jag brukade jävlas genom att ramma hans skepp eller skjuta på det
när han handlade med Mat.
Man måste lägga ner arbete i spelet. Det var Michaels grej.
Men jag gillade att spela det med honom.
Michael blev allt mer uppsvullen.
Det läckte från lungorna.
Luften läckte ut i kroppen.
Den samlades under huden i ansiktet.
Han fick kisa framför skärmen för att kunna spela.
Vid den här tiden hade vi nog alla landat i insikten om
att han inte skulle överleva.
Så jag twittrade…
…i hopp om hjälp, antar jag.
DET ÄR HJÄRTSKÄRANDE ATT SE MIN BRORSON KÄMPA…
Det grep tag om mig. Mat skrev:
"Det är hjärtskärande att se min brorson Michael
spela ett spel han älskar
trots att han nog aldrig lär få uppnå sina mål."
Alla "kommendörer", dessa fantastiska människor med enormt stort hjärta,
ryckte in för att lyfta honom och säga:
"Du är också en kommendör. Du är en av oss."
Hans ambitioner var blygsamma tack vare förutsättningarna.
Allt han ville var att lyckas i den virtuella världen.
Vad kan man göra för att hjälpa nån som verkligen trivs i den världen
och allt som kan upplevas i den?
Vad gör man om den personen inte längre kan spela?
Då kom vi på idén om att göra en ljudbok.
Zac skickade ett meddelande på lördagen och berättade om idén.
Jag svarade: "Vi kan försöka, men alla inblandade måste vara medvetna om…
…att det kanske inte går."
Vi förstod att vi hade bråttom.
Jag ringde Joe, som leder ljudteamet för Elite Dangerous.
Han svävade lite på målet: "Hej… Hur är läget?"
"Tack, det är bra. Vad ville du?"
"Jag har fått en knäpp idé och vill bara höra om den är genomförbar."
John sa: "Det krävs en hel del arbete, men det känns rätt och vi ska nog klara det.
Det är en fin idé. Vi gör ett försök."
Sen behövde vi en författare, så jag kontaktade Drew.
"Hur rimligt vore det för dig
att skriva ihop ett helt ljudboksmanus till i morgon bitti?"
"Hur lång berättelse snackar vi om?" Jag hade ju så kort tid.
"Vi tänkte oss 20-30 minuter", sa han.
Jag gjorde en snabb överslagsräkning: "Det handlar om ungefär 5 000 ord."
"Okej, det är ganska… Ja, det ska jag nog klara."
Så det var bara att ladda med kaffe och börja skriva.
Det där är min utrustning…
Jag satte mig i bilen och såg ett sms där Zac bad om hjälp.
Det var inget att orda om.
Inte med en sån här gemenskap. Om en av de egna är illa ute hjälper man till.
Det blev måndag morgon och Joe började bli klar.
Jag skrev till ljudgänget. "Skulle nån vara intresserad av att vara med?"
Varenda en svarade: "Absolut. Vad behöver du?"
"Jag behöver ljudet av ett Eagle-skepp som passerar,
en kollision med en asteroid, en luftsluss…"
Och de började skicka ljud som jag la in på tidslinjen vartefter.
Det var bråttom. Det var osäkert om han skulle hinna lyssna.
På tisdag kväll kom Zac och Paige till sjukhuset
med den färdiga produkten.
Du är med i berättelsen.
Kommendör Michael Holyland hörde farbroderns röst i radion,
genom bruset som orsakades av de överhettade motorerna.
Vad har du gjort med den där saken?
För snabb för dig, farbror Mat?
Trimmade motorer, G5-modifiering, lättmetallkaross… Vad har jag inte gjort?
Försök bara att vara ett steg före din bror.
Det syntes så tydligt att han bara väntade på att få höra sitt namn.
Och när han hörde sin röst…
"Det där var jag!"
Att se hans runda lilla ansikte spricka upp i ett leende, trots ansträngningen…
Han levde. Det var magiskt.
Hans mål var tydligt.
Han kände sig betydelsefull.
Vi förstod alla vad det här innebar.
Jag blev djupt berörd när vi fick höra att han hade gått bort.
Men jag är glad för att vi gjorde det.
Det känns fantastiskt att han fick höra det här sin sista dag i livet,
inte ens ett dygn innan han tyvärr gick bort.
Men varje kommendör måste ge sig ut på sin egen resa
och finna sin egen väg.
En del med visshet om att de har åstadkommit något,
fattat svåra beslut och kämpat vidare mot alla odds,
och trots att det känts hopplöst.
Med en djärvhet och ett mod
som inte låter sig kuvas av förkrossande odds.
Det är den sanna elitens väg.
När vi senast pratade om datorspel sa du att du spelade tennis,
och alltid som Roger Federer i spelet. Gör du fortfarande det?
Ja, jag vet inte hur det ligger i det,
men de har gjort mig till en renodlat defensiv spelare i spelet.
Två meter bakom linjen.
Då får man inte till nåt vinnande slag.
Så det är bättre att spela som nån annan.
Det är så likt traditionell sport.
Det är samma passion och samma besvikelse när man förlorar.
Men fotboll är väldigt stambetonat.
Man tillhör sin stam och sitt lag. Man byter aldrig.
Det finns rivalitet mellan städer som går över religion och allt annat.
E-sport däremot, är ett globalt fenomen.
Tyskar kan hålla på ett amerikanskt lag som har haft en tysk spelare.
Proffsspelarna som åker runt på de stora tävlingarna
kan tjäna allt från 5 000 till 30 000 euro i månaden
i lön från laget. Sen tillkommer prispengarna.
Där kan de bästa lagen få in upp till fyra miljoner dollar
som delas mellan fem spelare och en tränare, så de har det gott ställt.
HELSINGBORG, SVERIGE
Jag började spela med pappa.
Vi spelade i princip varje dag.
Pappa spelade CS på fritiden. Jag brukade sitta i hans knä.
Jag hade inte en tanke på att bli proffs, utan spelade för att det var kul.
Sen blev jag allt bättre.
Jag gick med i mitt första lag när jag var 15, x6tence.
Vi hade sett honom spela och sökte upp honom i Sverige,
och han visade sig vara ett barn med naturbegåvning.
När vi erbjöd honom proffskontrakt började han gråta.
Jag var så glad och stolt över att den här begåvade pojken skrev kontrakt med oss.
När han kom hit fick jag bråka med arrangörerna.
De ville inte låta en 14-åring spela ens med tillstånd från föräldrarna.
Vi vann vår första turnering med honom. Han blev bästa spelare, bara 14 år gammal.
Han började utmärka sig.
Det är inte ofta man ser en 16-åring prestera på den nivån.
Han fick uppmärksamhet från de stora Counter Strike-klubbarna.
När man har ett e-sportlag har man ögon på begåvade spelare.
Vi har följt honom och tror att han kan bli en av de bästa spelarna i världen.
ESL ONE, KÖLN 2019 PLOPSIKIS FÖRSTA TURNERING MED NIP
Att spelare dyker upp mer eller mindre från ingenstans
och plötsligt kommer med i ett stort lag är ganska sällsynt.
Plopski är en som har lyckats med det.
Att få med Plopski i laget är fantastiskt för alla inblandade.
Han är en ung och skicklig svensk som äntligen har slagit igenom.
Jag och GeT_RiGhT ska hjälpa honom in i proffsvärlden så att han får utvecklas
till den grymma spelare jag vet att han kan bli.
Jag blev jättestolt, särskilt när de gick ut
och folk stod upp och jublade. Då började jag gråta.
Och att höra dem ropa Plopskis namn… Vem hade kunnat drömma om det?
Det är fantastiskt.
Om det är… Plopski sätter ett headshot!
Han vet vad han gör. Ja, det gör han! Han är så smart!
Han är en riktigt bra spelare.
Det var första gången på en scen, så han gjorde väldigt bra ifrån sig.
Det var fascinerande att se hans strategi. Jag blev imponerad.
Om man är så här bra på att spela och får chans att spela med ett lag som NIP,
så får man annat att tänka på,
som hur man ska göra för att inte bli för mallig och sabba allt.
Man måste hålla sig på jorden och tänka framåt, inte bara ett par månader,
utan på var man tänker sig vara om ett, två, tre år.
Det diskuteras huruvida e-sport ska räknas som riktig sport.
Jämförelsen med annan sport är oundviklig.
På idrottshögskolan i Köln i Tyskland
tittar forskare närmare på e-sportares förmåga och stresshantering.
I e-sport uppnår man resultat med hjälp av händerna och fingrarna.
Det kan röra sig om 400 små, knappt synliga rörelser i minuten.
Vi testar finmotoriken,
samspel mellan öga och hand, rörlighet och precision i handleden.
Reaktionsförmåga och varseblivning testar vi med NeuroTracker.
Huvudfokus ligger på varseblivning och selektiv uppfattning i tre dimensioner
och centrala hjärnfunktioner
såsom arbetsminne och förmåga att snabbt bearbeta information.
Eftersom e-sportturneringar ofta varar i flera timmar eller dagar
hjälper också fysisk uthållighet till att hålla hjärnan i god form.
Med alla dessa test vill vi ta fram optimala färdighets- och stressprofiler
för e-sportare, för att kunna utveckla en teoretisk grund för träning.
NEUROLOGISKA AVDELNINGEN PÅ RUBERS INTERNATIONELLA SJUKHUS
Vi har valt ut två personer med samma kön och ålder,
med den skillnaden att den ena är proffsspelare,
och den andra en vanlig amatör.
I magnetresonanskameran får de se på filmer från datorspel.
Jag fick se filmerna
och tänkte på vad jag själv hade gjort i de spelsituationerna.
Jag försökte förstå vad som hände i spelet.
Jag visste att jag skulle vara vaksam, men inte riktigt på vad.
Jag tittade på miljöerna, på rörelserna, på vad som hände…
Jag blev till och med rädd.
Man ser en tydlig skillnad i hjärnaktiviteten
mellan en som spelar som proffs
och en som inte är lika van.
Hos amatören ser vi en mycket mer intensiv hjärnaktivitet.
Om vi tittar på vilka delar av hjärnan som aktiveras
ser vi att hörselintrycken bearbetas hos experten, men inte hos amatören.
De motoriska områdena som styr händerna är mycket aktiva hos experten.
Även om hon inte rör sig vet hon att händerna borde röra sig.
Så bara genom att se filmer från spelet
fyller hjärnan i med vad händerna borde göra.
E-sport och gaming är olika saker.
Bara för att man sitter och spelar hela dagen så blir det inte e-sport.
E-sport handlar om att tävla
i ett strukturerat sammanhang med regler och tävlingar.
Nu börjar det komma en generation spelare som faktiskt säger:
"Jag vill bli e-sportare."
Om säger till sina föräldrar att man vill bli fotbollsproffs
tänker de säkert att det nog inte är så realistiskt,
men att de gärna stöttar det, köper skor, betalar för det, skjutsar till träningar,
eftersom de vet att det är givande för en.
Man får ge sig själv en tidsram, kanske 1-1,5 halvt år,
när man ska satsa 110 % på det här.
Sen får man vara realistisk och objektiv och titta på vad man har åstadkommit.
Har man blivit bättre? Har man ett bra lag? Tävlar man?
Kommer man framåt, om än långsamt?
Man får planera realistiskt utifrån det. Kanske är det inte rätt grej för en.
Man ska tro på sin förmåga, att man kan klara det,
och samtidigt vara realistisk och se till att man kan finansiera det.
Jag sa inte upp mig från jobbet förrän jag hade säkrat en inkomst.
Jag hade en reservplan och kan fortfarande plugga om jag vill.
Jag hoppas ge mina barn en lika klok uppfostran som jag fick,
så att de vet att de behöver en plan B om plan A inte skulle fungera.
E-sport kan slå upp portarna till massor av spännande möjligheter.
Precis som en före detta fotbollsspelare kan bli sjukgymnast,
manager, tränare, expert i tv, kommentator…
Fler borde fundera på en karriär eller en utbildning inriktad på det här.
Inom e-sporten har vi jurister, säljare, tränare…
Alla de traditionella yrkesrollerna
går att anknyta till e-sport och få nån sorts yrkesbana.
Nu har vi riktiga idrottare och affärsmän som investerar i det här
och ser en framtid för det.
Spelindustrin växer i hela världen.
Sydkorea har länge gått i bräschen.
Här tas tävlingsspelande på stort allvar.
Datorspelande är tätt knutet till den koreanska populärkulturen.
Mitt i Seoul, precis intill en central tågstation,
finns en arena som heter LOL Park.
Här har den koreanska ligan alla sina matcher och sändningar.
Nivån på spelet i Sydkorea är generellt sett väldigt hög.
Barn tävlar från förskoleålder,
så man är väldigt van vid tävlingssammanhang.
Så när spelare blir proffs
har de fullt fokus på att vinna.
Jag började spela som en hobby, men sen blev jag bra på det.
Då började jag fundera på att bli proffs.
Det var många som sa till mig att jag borde gå med i ett proffslag.
Och nu är jag med mina föräldrars medgivande med i laget MVP.
I Korea finns redan en liga för proffsen,
där spelarna tjänar så pass bra att de kan leva på det.
Genomsnittsinkomsten för en League of Legends-spelare i Sydkorea
ligger på 150 000.
Alla speltillverkare försöker skapa en produkt
med spelinnehåll som tilltalar hela världen.
Datorspelen påverkar också populärkulturen,
i synnerhet när det gäller mode och cosplay.
Cosplay är en konstform där deltagarna klär ut sig
till figurer från animerad film, manga och nu på senare tid även datorspel.
Jag tittade mycket på animerat när jag var barn.
Jag älskade hur figurerna var klädda.
Det var det jag var ute efter när jag började med cosplay.
Jag har alltid varit intresserad av datorspel och cosplay.
Sen insåg jag…
…att jag kunde tjäna pengar på det.
Så jag bildade ett bolag
för cosplayverksamheten.
E-sport har utvecklats i snabb takt de senaste åren.
Intresset blir allt större
och lag från Asien, Europa och USA tävlar om topplatserna i de flesta turneringar.
Men andra delar av världen börjar komma ifatt.
Jerónimo började spela datorspel när han var liten.
Då var det Club Penguin.
Och sen dess har han fortsatt och avverkat spel efter spel.
Som pappa såg jag mest ett barn som satt vid datorn.
Jag visste inget om det.
Sen började det bli mer komplicerat.
Det var lätthanterligt med en tioåring som man kan säga till:
"Nu får du sluta spela och göra läxorna, och sen ska du sova."
Men en 14-åring svarar bara: "Jag lägger mig om en stund."
Det går inte att tvinga honom.
En 15-16-åring säger: "Visst, jag går och lägger mig."
Och sen sitter han uppe ändå.
Sen kommer konflikterna på skolan.
Konflikter med rektorn och med lärarna.
De ringde och sa att Jerónimo satt och sov på förmiddagen i skolan.
"Vadå sover?"
Sen började det mer och mer likna ett tvångsmässigt beteende.
Spel 12 timmar om dagen, dåliga resultat i skolan…
Det har hänt allt möjligt.
Vi har stängt av internet, kastat ut routern genom fönstret…
Han klippte av modemsladden eller gömde strömsladden till datorn.
Som tolvåring satt jag i nio timmar på ett internetkafé
för att jag inte hade nån router.
Sen började han ha sönder tangentbord.
Han hade svårt att hantera sin ilska när det gick dåligt i spelet.
Jag har bråkat mycket med mamma. Jag ville försörja mig på det här,
men hon ville att jag skulle plugga på högskola.
Det var ganska pinsamt för oss.
Vi sa till varandra: "Det måste vara nåt fel på honom."
Han hade sönder sina tangentbord och jag gav honom nya,
men Luz sa: "Köp inga fler! Du löser alltid problemen åt honom."
Hans mamma visste inte vad hon skulle ta sig till och bad mig ta hand om det.
När jag beslöt att plugga marknadsföring för 30 år sen, sa mina föräldrar:
"Ska du inte bli arkitekt eller läkare i stället?"
Med det i bakhuvudet tänkte jag:
"Tänk om det finns nånting i det här som undgår mig."
Jero förklarade: "Det finns ligor där man får betalt för att spela.
Kolla, vad många som följer mig på YouTube."
Så jag började uppmuntra honom.
Utan att säga det till honom började jag låta honom prioritera träningen.
Det är ett sånt beslut som en förälder måste fatta.
När det väl gick upp för mig hur det fungerar
insåg jag att det är ungefär som ett fotbollslag.
Han har alltid stöttat mig mycket,
mer än jag förtjänar, och jag har inte vetat hur jag ska tacka honom.
Jero brukar själv säga att det satt långt inne för hans mamma,
men att hon nu är en av hans främsta supportrar.
När hon bytte inställning och började lyckönska mig var det en stor lättnad.
JERÓNIMO HAR FLYTTAT TILL EUROPA FÖR ATT JOBBA MED E-SPORT OCH SKAPA INNEHÅLL
Möjligheten skapa och sprida innehåll
är en möjlighet som digitala medier kan erbjuda,
och nåt som traditionella sportklubbar inte kan göra.
Jag tävlar inte mot fotboll, utan mot Netflix. Fansen vill konsumera innehåll.
Om jag kan erbjuda dem innehåll dygnet runt med hjälp av mitt lag
mina innehållsskapare, mina spelare och min klubb,
så kommer de att vara lojala mig utan förbehåll.
Relationen med spelarna liknar hur det är i fotbollen.
Där är det idrottare med kontrakt och lön, men när man arbetar i en digital miljö
är det mycket viktigare att vårda sin image än det är i fotboll.
Man måste vara både spelare och innehållsskapare.
Som proffsspelare räcker det inte att bara spela.
För laget kanske, men åskådarna vill ha underhållning.
Där kommer vi in.
Vi youtoubers underhåller, men håller inte samma nivå som spelare.
Jag har tittat mycket på YouTube och e-sport.
Jag gjorde mig en röst på YouTube och insåg att jag kunde ta med mig den
och mina följare på YouTube vidare till e-sporten.
Jag började lite med YouTube ihop med klasskamrater,
och efter hand växte mitt intresse för internet i allmänhet
och för e-sport, även om det inte hette så på den tiden.
Sen gick jag på en casting och kom vidare.
Det jag gör är framförallt att prata om datorspel och ibland anime.
Jag gör topplistor över saker jag gillar i vissa spel och skojar till det lite.
Det är knäppt att det blev en YouTube-karriär av det här.
Det är inget man kan lära sig eller ens välja.
Jag blev känd tack vare min kontinuitet och för att ämnena intresserade folk.
Om det kom ett nytt spel så köpte jag det och filmade mig själv när jag spelade
så att andra fick ta del av det.
Jag var hemma och spelade och kollade på youtoubers, och tänkte:
"Varför inte jag? Jag spelar ju jämt. Jag kan ju visa hur jag spelar."
Det är många som säger att jag trots förutsättningarna
spelar bättre än många som inte har något funktionshinder.
Så jag la ut en film på min kanal för att visa hur jag spelar.
Sen tog det fart.
Mina föräldrar var förbryllade: "Vad är vitsen med det här?"
"Inte vet jag, pappa. Jag har kul.
Du gillar trädgårdsarbete, jag gillar att filma när jag spelar."
De största kändisarna är inte skådisar eller de som syns mest i media.
Det är vanliga människor ute på nätet.
En del youtoubers och instagrammare
är mer inflytelserika än några av de största skådespelarna.
Vi som har en röst hjälps åt att upprätthålla en gemensam fantasi.
Och barnen som lyssnar på oss behöver inga lärare
eller pekpinnar om vad som är rätt och fel.
Om vi kan förmedla vissa värderingar
och en vision om livet och samspelet med andra
så bidrar vi till att bygga upp morgondagens samhälle.
Tekniken kommer att fortsätta förändra vår värld
och förbättra vår livskvalitet,
men också ställa oss inför nya utmaningar.
Vi lever i en revolution olik någon vi tidigare har skådat,
där kommunikation och samspel inte bara gör det möjligt att spela på nya sätt
utan också förändrar befintliga sätt att spela.
VR och AR möjliggör ett naturligt samspel med omvärlden.
I stället för att ha en konsol, en skärm eller nån form av dräkt
kommer det bara att finnas där, transparent, utan att man tänker på det.
Det utnyttjar datorns förmåga till att på ett intelligent sätt tolka omvärlden.
Det finns en tröskel för dataöverföring som vi med 5G tar oss förbi.
I realtid kommer vi att ha VR, AR och spel i HD
på ett sätt som spränger alla gränser
och gör det möjligt för barn i hela världen att bli goda vänner
tack vare de virtuella världar de lever i.
Historia skrivs framför våra ögon, men försvinner samtidigt.
En sak tillhör det förgångna när vi väl har dokumenterat och vant oss vid den.
Vad kommer att hända i framtiden? Kommer de att lämna avtryck?
Eller är det sån här kulturen är, flyktig?
Det för oss samman mer än nånsin i en värld som just nu är väldigt fientlig.
Det handlar om gemenskap, om förtroende…
När man spelar lägger man skillnaderna åt sidan.
Det är rimligt att känna skepsis och rädsla inför det nya.
Vi måste engagera spelindustrin, myndigheterna och givetvis föräldrarna.
Det är väldigt enkelt att skylla allt på datorspel,
men vi har ansvar för våra barn. Det kommer vi aldrig undan.
Om man är orolig för sina barn gäller det i slutänden
att vara uppmärksam på vad de gör, visa intresse, prata med dem.
De blir bara glada om du vill höra dem berätta om det som de älskar.
Sen kan du bestämma dig.
Samhället har alltid haft svårt för nya medier. Varför inte dra lärdom av dem?
Som gamer spelar man.
"Varför gör du det där? Gå ut. Skaffa dig ett liv."
Men man har ju ett liv.
DENNA FILM TILLÄGNAS MICHAEL HOLYLAND OCH ASIER LEAL
FÖR ATT NI ALDRIG SLUTADE SPELA…
Undertexter: Martina Nordkvist