Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Din anii '70,
jocurile video fac parte din rutina jocului.
Ne jucăm individual, în grupuri, prin activități fizice sau mentale.
Plăcerea de a câștiga sau a învăța.
N-au încetat să evolueze.
Astăzi, părinții și copiii se confruntă cu provocări enorme
într-o lume în care internetul a schimbat felul în care comunicăm,
felul în care relaționăm.
O lume în care jocurile schimbă modul în care jucăm.
Nu știam ce urmează,
așa că trebuia să fim atenți la potențiale pericole.
Obsesia lui e să-și găsească un joc.
Nu vrei ca al tău copil să citească 12 ore.
Nu vrei să se cațere în copaci toată ziua.
S-au născut ca în Matrix, într-o lume conectată.
Copiii au nevoie de relaxare.
Problema este, cât este destul?
Nu putem reglementa ce nu înțelegem.
Asta e lumea de acum.
Nu vor să știe că joacă o fată.
Când câștigi, cât lovești mingea... parcă simți că ești acolo.
Nu voia
decât să aibă succes în lumea virtuală.
eSports e una, gamingul, alta.
Societatea mereu are probleme cu mediile noi.
De ce nu ne adaptăm?
Trecerea de la tehnologia mecanică și analogică
la electronice digitale
a creat o revoluție care schimbă modul în care trăim
ca niciodată.
A început în anii '40 'și 50,
când s-au creat primele computere.
Pe acestea
se putea juca șah, dame sau OXO,
un joc de tip X și O creat de profesorul britanic
Alexander Douglas.
În 1958, William Higinbotham a creat Tennis for Two,
un joc pe osciloscop, un computer analog,
care anticipa viitoarele jocuri precum Pong.
Spacewar! e un joc video de lupte spațiale dezvoltat la MIT în 1962.
E considerat primul joc video,
fiindcă putea fi jucat pe mai multe computere.
Jocurile video nu erau disponibile comercial până la Pong.
Am avut întâi jocurile electronice, apoi console.
Magnavox Odyssey a fost prima consolă.
Familiile care se mulțumesc cu televizorul
se găsesc la mila sa pentru divertisment,
în timp ce oamenii care vor televizorul pentru ei
se distrează cu Odyssey,
jocul electronic al viitorului.
Am cumpărat toate versiunile de Pong și Atari
și apoi, computerele au preluat controlul.
Commodore 64, Nintendo Entertainment System
și Sega Master System au apărut în '80.
A fost o revoluție
fiindcă te puteai juca acasă.
Nu mai mergeai la sala de jocuri.
Tranziția de la joaca singur sau local a evoluat cu tehnologia.
În epoca SEGA, aveai dispozitivul
care îți permitea să te conectezi la internet și să joci cu alții.
Am creat MUD.
Nu era o realitate atotcuprinzătoare cum ne doream
pentru că nu erau computere puternice.
Odată ce tehnologia a evoluat și internetul a ajuns în casele oamenilor
cu PlayStation Network, Xbox Live
și multe jocuri pe computer,
au început să găsească servere, pagini de așteptare și grupuri,
la care toți se conectează prin internet.
Găsești alți oameni cu care să joci.
A fost revoluționar.
Nu mai trebuia să te joci cu un prieteni.
Puteai să aștepți un joc,
să apară cineva.
Odată cu apariția internetului și a conexiunii de mare viteză,
timpul petrecut de copii și tineri
pe jocuri digitale și online a crescut.
Unii părinți s-au chinuit să facă tranziția digitală
și să înțeleagă nevoile și interesele copiilor lor,
modul în care se joacă și ce îi face fericiți.
Noua lor lume.
Ce naiba?
Dezvoltarea jocurilor online,
alături de dezvoltarea rețelelor sociale
au făcut loc acestei culturi a gamerului,
și alături de tendințe mai mari spre fandom,
spre un fel de media participativă.
Oamenii își fac propriul conținut online,
dar permit comunităților să se unească.
Pe YouTube, pe Twitch, pe toate platformele,
vedeți cum oamenii folosesc jocurile ca să influențeze lumea
care se întinde mai departe decât cred.
Tinerii relaționează mai bine cu jocurile video.
Mi-au plăcut jocurile video de când eram copil.
Mi-a dat șansa să discut și despre altele,
despre ziua aceea
și să relaționez cu publicul în alt mod
decât pe canalul de vlogging.
Eram un gamer de ocazie, dar m-am lăsat.
M-am axat pe comedie, scheciuri, clipuri.
CREATOR CONȚINUT MEXIC
Voiam să-mi fac o pasiune din ceva cu totul nou.
PESTE 500.000 DE FILMĂRI ÎN DIRECT SUNT TRANSMISE ZILNIC,
AJUNGÂND LA UN PUBLIC DE 15 MILIOANE DE OAMENI
Ai pornit căldura, tâmpito!
Știu, naibii!
De ce ai pornit căldura? N-are nicio noimă!
Vai de mine!
Fir-ar! Acum începe să spună…
Zgârii podeaua!
Doamne!
Când copiii se joacă pe calculator și îi întrerupi,
devin agresivi.
E o reacție anormală, neobișnuită pentru acel om.
SCRIITOR ȘI SPECIALIST MARKETING
Adesea, se întâmplă mai multe în viețile lor,
iar jucatul exagerat de mult e un simptom, nu problema.
Fir-ar!
Sunteți atât de…
De ce?
Am aruncat maneta, i-a sărit
un buton, L1, a ajuns sub masă…
MADRID, SPANIA
…iar joystick-ul s-a stricat,
se pare că s-a stricat ceva înăuntru,
iar când îl miști așa, parcă e o castanietă,
ca și cum s-a desprins ceva.
Când îi spun „gata”, îmi zice să aștept.
Pot să aștept și o oră. Nu e destul pentru el.
ARHITECT ȘI MAMĂ DE GAMER
Apoi, se enervează și se duce în camera lui.
Pe mama nu o deranjează că mă joc, dar nu vrea să mă joc prea mult.
Ea nu le vede farmecul fiindcă n-a crescut cu ele.
Nu erau pe vremea ei.
N-am văzut nimic rău în asta.
Eu eram mic, n-aveam cum, dar nici părinții mei.
Nu știam că poate fi dăunător pentru mine.
Tata spunea: „Nu mai juca.”
În mintea mea, trebuia să joc. „Nu înțelegi.”
Obsesia lui e să-și găsească un joc.
În timpul săptămânii n-are voie, are de învățat.
Mama spune că e un lucru rău,
dar, dacă nu joc în timpul săptămânii, vreau s-o fac în weekend.
MADRID, SPANIA
Nu e vorba despre faptul că dăm vina pe copii
sau pe părinți.
Trebuie să recunoaștem mediul în care se află copiii.
Viața de familia s-a schimbat din cauza tehnologiei
și din cauza modului în care se distrează copiii.
Părinții sunt îngrijorați, fiindcă sunt bombardați
cu informații care susțin că ar putea fi periculos,
cât timp se joacă,
cum le afectează jocurile viața socială și viața acasă.
Ar putea fi un element de panică morală în reacția lor.
Dacă ne uităm în urmă, a existat o panică
cu privire la tinerele care citeau romane în anii 1700 și 1800
și că nu era un lucru bun pentru ele.
Însă, există o diferență la gaming,
interacțiunea socială.
Când citești sau asculți radioul,
e unidirecțional.
La gaming există comunicare, se adaugă un element în plus.
Părinții sunt incomodați.
Ei nu știu ce văd copiii sau adolescenții lor,
și nu știu pe cine întâlnesc online.
Acea grijă e validă.
Cum te protejează părinții?
Mami spune: „Nu alerga cu foarfecele.”
Mă protejează de păianjeni.
Mereu se uită sub pat.
Am genunchiere, cotiere și cască.
Nu există vampiri care îți fură hainele.
Mama mă pune să port centura.
„Înainte să treci strada, trebuie să mă ții de mână.”
Sau aș putea fi lovită de o mașină.
M-ar durea.
Mama mă pune să port gutieră la hochei,
pentru că dinții sunt foarte importanți.
Trebuie s-o țin de mână la coadă,
ca să nu mă fure un străin.
Străinii sunt periculoși!
Cum te protejează părinții online?
Nu știu.
Vrem să educăm părinții,
profesioniștii, precum și industria,
ca să țină copiii în siguranță online.
Copiii ar putea găsi conținut nepotrivit,
ar putea fi prea matur pentru vârsta lor, există riscul hărțuirii online.
Adesea, copiii comunică între ei acolo
și pot fi excluși de pe grupuri de discuții.
Ar putea vedea lucruri negative despre ei online,
ar putea întâlni limbaj ofensiv.
Când cercetezi hărțuirea,
multe date se colectează prin chestionare.
Nu contează ziua sau evenimentul, iar asta creează dificultăți.
Responsabilitatea e o problemă.
E problema părinților? A furnizorului de internet?
A dezvoltatorului de aplicații?
Cine e responsabil?
Nu poți să-ți închizi telefonul sau să nu intri pe internet.
E ca și cum ai spune unui tânăr să nu comunice.
Au crescut online.
Prima oară s-au jucat pe telefonul mamei
sau pe un PlayStation, care e conectat tot timpul.
Îi privești,
s-au născut ca în Matrix, într-o lume conectată.
Așa sunt și acolo vor să fie.
E versiunea digitală a jocului cu mingea.
Dar mereu ai cu cine să te joci.
LONDRA, MAREA BRITANIE
Pregătiți-vă
pentru ceva inedit!
O experiență cu adevărat unică.
Intrați în noua lume a jocurilor!
Autobuzul petrecerii cu jocuri!
Mergem la cineva acasă și găzduim o petrecere.
Avem realitate virtuală.
Poți juca Just Dance,
unde se evaluează cel mai bun dans
și mișcările respective.
Poți juca Pop Stars, unde cânți la microfon
și o mulțime de alte jocuri video.
Avem de la Xbox la PlayStation.
E plin până la refuz de distracție.
Îmi plac Minecraft, FIFA.
Fortnite.
JOE EDWARDS LONDRA, MAREA BRITANIE
Ghost Recon.
Mario Kart, FIFA, Clash Royale.
E cam neobișnuit, e un autobuz.
E o atmosferă plăcută,
toți stau unul lângă altul și se joacă jocuri video.
Mama nu mă lasă să mă joc așa de mult.
Copiii sunt fericiți și durează doar două ore.
Nu ține toată ziua, pot să facă sport după aceea.
Facem un grătar.
E doar o parte din zi și din întreaga experiență
a unei petreceri.
Când l-am rezervat, am întrebat dacă e pentru un jucător.
Au spus că e interactiv.
Când se joacă,
vorbesc despre joc în acea clipă.
Când ești acasă, părinții fac alte treburi sau sunt la serviciu.
Tu te joci și toți își văd de treburile lor.
Dar, la o petrecere,
când interacționează, după ce ajung acasă,
în loc să stea în camere separate,
probabil stau în aceeași cameră și discută.
Dacă lumea se distrează,
mi-am făcut treaba.
După ce terminăm, strângem totul, ne luăm rămas bun și ne vedem de drum.
Circa jumătate din populația lumii
are acces la internet,
îngreunând accesul la jocuri online
din zonele rurale și izolate.
EL HIERRO E O MICĂ INSULĂ VULCANICĂ DIN ATLANTIC
DE PE COASTA AFRICII
E proprietatea bunicului meu.
E o cultură eroică de pe un deal abrupt. Panta e de 70%.
Mi s-a insuflat pasiunea pentru vin și încercăm să continuăm tradiția.
ÎN 2011, VULCANUL SUBACVATIC TAGORO A ERUPT LÂNGĂ INSULĂ
Insula e încă activă.
Avem un vulcan subacvatic.
Lumea s-a speriat. Turiștii n-au mai venit.
Multe firme au dat faliment.
PRODUCĂTOR DE VIN ȘI TATĂ
Când s-a născut Christian, apăruseră primele computere…
MAMĂ DE GAMER
…Nintendo 64 și Game Boys, tot ce-și doreau copiii de sărbători.
De când era mic, când fratele lui se juca Mario,
Christian avea doi ani
și deja arăta spre televizor și spunea „Mario”.
N-am avut niciodată computer și mereu mi-au plăcut jocurile pe mobil.
Înainte de Clash Royale, am jucat multe jocuri pe mobil.
Aveam și emulatoare pe telefon pentru Nintendo 64.
Pe o insulă izolată
aveam multe probleme cu semnalul.
Mereu încerca să găsească un loc unde să aibă semnal bun.
La începuturi, m-am chinuit.
Pica internetul două, trei zile și nu puteam juca.
Ca părinți, eram îngrijorați, evident,
fiindcă se juca ore întregi pe telefon.
Tata intra în camera mea să-mi spună că prânzul e gata
și îi spuneam să aștepte, iar el: „Poftim? Vii imediat!”
Îi spuneam că mă jucam, dar ei nu înțelegeau jocul online.
Nu-l poți opri, dacă joci împotriva cuiva în timp real.
De multe ori îmi confiscau telefonul.
A trebuit să promovez examenele ca să-l recuperez.
Pe măsură ce a crescut, ne-a fost tot mai greu
să-i spunem să ne dea Game Boy-ul
sau să-l oprească.
Și a continuat. Din ce în ce mai mult.
Într-o zi, eram acasă, luam cina și ne-a spus:
„Mamă, tată, să știți
că joc un joc și s-ar putea să mă ia în echipă.”
Ni se părea ceva imposibil.
„Te iau în echipă?” „Da, și-mi dau salariu și asigurare socială.”
Vezi că primește un tricou și un telefon și începi să crezi.
După ce a jucat pentru două cluburi din Spania,
începe să spună că trebuie să meargă la Los Angeles.
DUPĂ ECHIPA LIQUID,
CHRISTIAN A PARTICIPAT LA CUPA MONDIALĂ DE CLASH ROYALE
Am jucat în semifinală.
Tata mi-a spus că toată lumea din sat mă susținea.
Unii nu înțeleg jocul,
dar îi erau alături.
Strigăm la orice meci de fotbal și nu-i cunoaștem pe jucători.
Dar înțelegem că e gol când mingea intră în poartă.
Deși nu știam ce face Christian,
când ridica mâinile că a câștigat,
eram încântați.
Kanariooo reușește!
Șase victorii la rând pentru echipa Liquid!
2 vs 2!
A devenit profesionist. Așa își câștigă existența acum.
Cred că face ce îi place și asta e cel mai important.
Muncește, asta îl face fericit
și e recompensat spiritual și economic. Asta e tot.
Când îl vede lumea la știri,
se gândesc că ar trebui să-și lase copiii să joace.
Ei spun: „Îi ziceam copilului meu să nu joace.”
E doar încă o oportunitate.
Nu știam ce să fac la 18 ani, iar acum, cu oportunitatea asta,
să fac ceva ce îmi place,
Încerc să continui asta.
Asta înseamnă că suntem un cartier
cu un nivel scăzut de educație și unul ridicat de sărăcie.
Oamenii de aici sunt cel mai mare avantaj al nostru.
Putem crea proiecte care să permită oamenilor
să simtă că nu suntem doar un loc
în care nu se întâmplă nimic bun.
MAJORA A DEZVOLTAT UN PROIECT SOCIAL PENTRU TINERII DIN INDUSTRIA SOFTWARE
Am făcut multe turnee de gaming,
în special pentru a lua contact cu talentele din comunitate.
Era cea mai bună cale, dacă le-am fi spus:
„Avem o slujbă în IT pentru tine”,
chiar și cei cu abilitățile necesare
erau foarte demoralizați, încât nu puteau spune
„Pot s-o fac.”
Ne-am dat seama că turneele
erau o modalitate bună de a cunoaște lume, de a recruta talente,
dar și de a uni comunitatea.
Îmi văd de treaba mea. Lăsați-mă, vă rog!
Vă spun pentru ultima oară, lăsați-mă!
- Stai așa! - Nu mă atinge!
Nu mă atinge.
Fir-ar!
Nu pot respira.
ERIC GARNER A MURIT DOUĂ ORE MAI TÂRZIU
A fost o poveste tragică, evident. A fost încă un exemplu…
de uz de forță nejustificată din partea poliției
împotriva celor de culoare. A fost o prindere ilegală.
Nu avea să dispară, cum s-a întâmplat cu multe alte cazuri,
când polițistul vinovat n-a fost condamnat.
Cred că toată lumea, mai ales cei din New York,
aveau nervii întinși la maxim.
Străzile noastre! Ale cui?
Nu pot respira!
Ne temeam că vor urma incidente nebunești,
violențe între polițiști și comunitate.
Ne-am întrebat: „Ce să facem, ca să aducem vecinii laolaltă?”
Am decis să găzduim un turneu de gaming pentru Call of Duty.
Secția de poliție era dispusă să participe.
Să folosim ocazia asta să arătăm
că sunteți abordabili, că vreți să discutați, să vă jucați.
Nu știam ce avea să se întâmple.
Polițiștii se jucau cu tineri, în mare parte,
de culoare și hispanici. Erau doar oameni care se distrau.
Gamingul nu e așa periculos
cum cred mulți
și poate fi folosit spre bine.
Au fost mai puține violențe cu poliția
după moartea lui Eric Garner.
A fost un un mod foarte ieftin
de a păstra pacea.
Trebuie să oprim glorificarea violenței în societatea noastră.
Asta include niște jocuri înfiorătoare și miorlăite
care au devenit ceva obișnuit.
E mult prea simplu pentru tineretul tulburat
să se înconjoare de o cultură care sărbătorește violența.
Există tendința, mai ales în rândul mediei și al discursurilor,
de a lega un act de violență cu folosirea jocurilor video,
adesea ignorând, sărăcia, problemele mintale,
ostracizarea socială și astfel de lucruri.
Când nu crești cu jocuri video,
ai tendința să crezi
că există o legătură între jocuri și agresiune.
Vedem tineri care joacă jocuri foarte violente
și oamenii cred că există o legătură cauzală,
dar datele nu sprijină informația asta.
Când analizezi jocurile și violența,
un efect major spune
că oamenii care le joacă devin violenți.
Efectul de selecție spune că oamenii violenți le joacă.
Într-un fel, dacă citesc un roman romantic,
voi deveni romantic?
Sau citesc un roman romantic fiindcă sunt romantic?
Care efect este?
Studiile longitudinale spun că e a doua variantă.
Acestea sunt analizate inițial și după câțiva ani,
ca să vedem dacă au devenit mai violenți. Nu.
Cei violenți erau violenți încă de la început.
Nu spunem că jocurile nu provoacă violențe.
Sigur că da.
Așa cum și televiziunea o poate face,
cum și filmele o pot face,
cum și politica o poate face.
Multe lucruri pot, printre care și jocurile,
dar nu excelează la asta.
Cei care își fac griji pentru jocurile pe calculator,
dar nu le-au jucat, vor muri de bătrânețe.
Asta înseamnă că toți cei vii au jucat jocuri pe calculator.
Ei știu că nu provoacă violență, că nu i-au făcut violenți.
Știu că e o prostie.
Nu pot să-l opresc. Stă treaz toată noaptea.
Vitalitate.
Nu o subestima.
JOC ÎNCHEIAT JOC NOU
Dedicare!
Gata? Hai!
Asta ne trebuie!
ARMATA ARE NEVOIE DE TINE
Armata britanică vizează gamerii printr-o campanie de recrutare
care arată că ar putea avea abilitățile necesare pentru armată.
Vrea să arate că vede potențialul
dincolo de stereotipurile legate de mileniali și generația Z.
Lumea distracției și jocurilor
prezintă multe oportunități de carieră.
Jocurile sunt cultură.
Și e o industrie care angajează profesioniști din alte zone culturale,
din sfera cinematografiei, muzicii, literaturii.
Să creezi jocuri e o experiență diferită
față de a fi bun la un joc.
Dacă știi multe despre jocuri,
acea abilitate se poate transforma în design.
Ca să fii dezvoltator,
fie trebuie să fii programator sau inginer bun,
fie un artist foarte bun.
Sau un muzician foarte bun, de exemplu.
Johnny a fost diagnosticat cu o afecțiune a vorbirii la patru ani.
S-a chinuit la școală.
Se simțea diferit față de ceilalți
și nu putea ține pasul cu lecțiile.
Aveam otită medie adezivă, ceea ce mă împiedica să aud ca azi.
Auzea de parcă se afla sub apă.
Totul era înăbușit.
A fost puțin marginalizat de ceilalți copii. Hărțuit și tot așa.
Johnny n-a avut o viață ușoară.
A FOST OPERAT PENTRU ÎMBUNĂTĂȚIREA AUZULUI
Când s-a trezit din operație, parcă a intrat într-o lume nouă.
Conștientizarea că poate auzi cum se cuvine…
Îmi amintesc privirea lui.
Parcă se trezise într-o lume complet diferită.
Îi plăcea să se joace cu prietenii lui, dar să se și refugieze
și aici au intervenit jocurile.
Juca multe jocuri video.
Se lansase Mario
și era un joc foarte simplu, cu un italian micuț
care sărea de colo-colo…
Muzica era incredibilă. Suna…
foarte MIDI, foarte retro,
dar era interesant și voiai să-l tot joci.
Mereu a fost atras de jocurile care aveau o formă de muzică.
La nouă ani, i-am luat un set de tobe.
Am adorat Războiul Stelelor
și țin minte melodia tematică a lui Luke Skywalker.
Când o auzi, rămâi uimit.
Când jucam, mă simțeam mai implicat,
mai legat de muzică.
Acum pot deveni personajul.
Mi-a schimbat viața complet. Eu doar…
Asta vreau să fac.
Vreau să compun muzică și astfel să spun povestea.
Compunerea pentru jocuri mi-a oferit șansa
să ajung în televiziune.
Nu e o diferență mare, signifiantă între film, televiziune și jocuri.
Totul se reduce la crearea ambientului sonor al poveștii.
Când prinzi ideea conceptului muzicii,
te angajezi alături de dezvoltatori
și creezi muzica pe parcursul jocului.
Intri în acea lume ca să scapi de realitate,
de ce se întâmplă în viață
și să trăiești o aventură.
Muzica mereu te introduce în acea lume.
A făcut aproape tot prin propriile puteri.
Poate face orice își propune și o face.
Sunt mândră de el și-l iubesc.
Tata mi-a cumpărat un PlayStation, cred.
Avea FIFA 98.
Am jucat și fotbal.
Urcam în ierarhie, eram pe cale să am șansa
să devin profesionist,
dar am avut o accidentare gravă la gleznă
și atunci am început să mă joc mai mult.
Am jucat la Las Palmas. M-am rănit la genunchi. Am renunțat.
Scăparea mea a fost FIFA pe consolă.
Mi-am rupt un ligament și meniscul și m-am lăsat.
Tata voia să joc la Ajax, dar acum sunt la Fortuna Sittard.
Mi-a zis: „Dacă poți s-o faci,
dacă vrei să urmezi acest vis, fă-o!”
STADIONUL O2 LONDRA, MAREA BRITANIE
FIFA eWorld Cup are loc în fiecare an și se dezvoltă rapid,
cu peste 20 de milioane de jucători la nivel global,
încercând să se califice în finală,
cu peste 47 de milioane de vizualizări.
Meciurile digitale încep să aibă loc
în același timp cu cele reale
în ligile de fotbal de top și între echipele naționale.
Am jucat cu Norvegia și Suedia pentru echipa națională a Spaniei.
Ei au jucat fotbal, noi, eSports.
A fost foarte emoționant și important. Fotbalul și jocurile creând o legătură.
Noile generații sunt încântate de fotbal, dar înnebunite după jocuri video.
Multor copii care joacă League of Legends nu le place fotbalul.
Nu pot accepta că un meci de 90 de minute se poate încheia la egalitate fără goluri.
În League of Legends, în 30 de minute ucid dragoni,
luptă cu monștri mitici și alți jucători. Știi sigur că ai parte de acțiune.
Marea provocare pentru cluburi și ligi
este ca asta să devină o alianță.
Nu urmează căi diferite.
În lumea designului de jocuri video, sunt două tendințe: free-to-play,
în care joci gratuit și poți cumpăra mici lucruri
și o denaturare a acestui model,
pay-to-win, în care trebuie să plătești ca să fii mai bun.
FIFA e pay-to-win.
Trebuie să plătești, nu ca să câștigi, ci să concurezi.
În joc sunt plicuri cu cartonașe
și trebuie să folosești bani reali ca să le deschizi.
Dacă ai noroc, primești jucători buni. Dacă nu, jucători obișnuiți.
Jocurile de noroc în gaming sunt o problemă de ani buni
și lucrurile s-au înrăutățit
după invenția așa-ziselor „cufere”.
Companiile le descriu drept „reguli surpriză”, un eufemism
pentru „nu știi ce cumperi.”
Găsești un cufăr într-un joc
și plătești, sperând să obții cel mai bun item.
De exemplu, un skin sau o armă diferită
și plătești, vezi roata învârtindu-se
așa cum vezi sloturile.
În cele din urmă, apare ceva și s-ar putea să nu fie ce-ți dorești.
Dacă nu-l primești atunci, mai încerci mai târziu.
Unii oameni au cheltuit sute, mii, încercând să obțină itemele dorite.
Jocurile sunt pentru cei peste 12 ani
și cred că jocurile cu astfel de cufere
ar trebui să fie considerate pentru cei peste 18 ani.
N-ar trebui să plătească taxe pentru un joc video, ci pentru unul de noroc.
Companiile de jocuri trebuie să facă bani.
Există și alte metode, prin care să nu păcălească lumea
să le joace jocurile din motive psihologice,
din cauza dependenței, a condiționării
sau lucruri sau genul.
Vor ca să fie jucate din plăcere.
Industria trebuie să înțeleagă ce se întâmplă.
Desigur, sunt companii, trebuie să aibă profit.
Pentru milioane de adolescenți și tineri,
au un impact pozitiv,
dar nu putem ignora și cealaltă perspectivă.
Cealaltă e gravă.
Sunt mii de copii care acum nu duc o viață normală.
CLINICA PENTRU TINERET „YES WE CAN” DIN OLANDA
TRATEAZĂ DEPENDENȚA DE JOCURI
Mereu m-am simțit detașat, distanțat de familie și prieteni.
Jocurile mi-au oferit o evadare, o alinare.
Era o fericire pe care n-o puteam obține din altceva.
Începi…
să vezi că se ascunde în spatele jocului.
Am refuzat să ies din dormitor.
Eram prea speriat să încheg relații și nu știam cum să fac asta.
Începi să simți…
gravitatea problemei când începe să nu mai existe comunicare.
Când nu mai puteți interacționa la fel de mult.
Eram în negare.
Am dat vina pe anxietate și depresie.
Am discutat cu tata despre asta și m-a întrebat: „Ce se întâmplă?”
I-am spus că nu știu.
„Nu știu și nu mai pot continua așa.
Ceva mă împiedică și mă simt neajutorat.”
Primul pas e să recunoști că ai o problemă
și că nu nu o poți rezolva singur.
Majoritatea copiilor sunt conștienți de problemă,
dar soluția aleasă de ei nu funcționează.
Poate fi cocaina, alcoolul,
automutilarea, autovătămarea,
izolarea și, desigur, mult timp acordat jocurilor video.
Între 15 și 18 ore pe zi.
Joaca pe calculator devine o afecțiune
când există un control scăzut pentru gaming.
Capacitatea persoanei de a se controla e scăzută.
Există și o prioritizare crescută pentru gaming ca comportament,
în comparație cu alte activități.
Nu mai mergi la școală, nu te mai duci la cluburile sportive,
nu mai relaționezi cu familia, cu prietenii.
Îți controlează viața.
În loc de „cât timp”,
ar trebui să întrebăm „de ce”.
De ce te joci un joc video?
În esență, întrebarea e:
Îl joci pentru că simți că vrei?
E o alegere?
Sau simți că îl joci pentru că te simți constrâns s-o faci?
Un simț de constrângere, de obsesie.
La început, am crezut că o făceam fiindcă eram deprimat
și tensionat multă vreme.
Eram tensionat.
Dar, mai târziu, am aflat că eram dependent.
Când încep să se simtă confortabil,
discută despre problemele reale,
despre traume, anxietate, depresie.
Îi înfruntăm, ca să ne asigurăm că se produce o schimbare.
Când am ieșit, n-am mai jucat.
Le-am cerut alor mei să-mi ia calculatorul, consolele, totul.
El a urmat sfatul.
Depinde mult de voința ta, de hotărârea ta
și cred că el a fost foarte hotărât.
Dacă adolescenții sau tinerii găsesc un echilibru în a juca
40, 50, 60, 70 de ore pe săptămână ca antrenament
și merg la următorul turneu ca să câștige mulți bani,
sau să devină mai buni,
care e diferența între ei și un jucător de fotbal?
Nu văd niciuna.
N-a venit niciodată la noi un copil care era jucător de eSports.
Niciodată.
Pentru că ei sunt antrenați,
au antrenori.
Poate chiar și părinți care îi motivează sau îi ajută.
Este vorba despre ceilalți, despre cei izolați,
de care nu auzi, pe care nu-i vezi, care sunt mereu acolo, online.
Semnalul de alarmă e să nu știi ce face copilul tău,
să nu știi ce joacă, să nu știi câte ore se joacă.
Există confuzii despre gaming în familie,
iar mulți copii chiar nu știu cum să-și educe copiii,
cum să-i învețe să ajungă la un echilibru între jocuri și viața de acasă.
Nu există dovezi reale care să ateste că jocurile video sau tabletele
pot avea un impact negativ asupra dezvoltării creierului unui copil.
Se dobândește o nouă abilitate care poate fi cumva binefăcătoare.
Problema e timpul acordat jocurilor.
Cât timp petrece un copil pe tabletă sau în joc?
Asta trebuie să limităm.
Dacă se joacă prea mult,
nu fac alte lucruri esențiale pentru dezvoltarea armonioasă:
joaca cu alții copii, interacționarea cu obiecte, practicarea unui sport.
Ca părinte, trebuie să te asiguri
că viața copilului tău e una echilibrată.
Nu vrei să citească cărți 12 ore pe zi.
Nu vrei să se cațere în copaci toată ziua.
Problema e sedentarismul,
nu doar nepracticarea unui sport, ci timpul pe care îl petrecem pe scaun,
fie că jucăm jocuri video, urmărim un serial
sau lucrăm așezați ore întregi.
Are un impact negativ asupra sănătății.
Într-o perioadă eram foarte deprimat.
Îmi era foarte greu să mă bucur de viață
și aveam probleme acasă, probleme cu mine însumi
și ajunsesem în punctul în care…
Am fost diagnosticat cu depresie cronică
și-mi era foarte greu să mă dau jos din pat dimineața.
Aveam gânduri sinucigașe.
Chiar aveam multe probleme.
Simt că n-aș fi aici azi dacă n-ar fi fost jocurile video
și oamenii pe care i-am întâlnit.
Când l-am cunoscut, era foarte tânăr.
Avea vreo 15, 16 ani,
dar era mereu zâmbitor,
mereu voia să se distreze și să râdă.
Adoră să joace jocurile astea.
Face parte din el și se vede asta când se joacă.
Că e fericit când o face.
În New York, în acest cartier,
nu aveau calculatoare…
nu aveau săli de internet sau ceva de genul.
Așa că a găsit un loc în New Jersey
și m-am gândit că, dacă nu practica sporturi,
ar fi bine pentru el să participe la un soi de concurs
ca să-i crească stima de sine.
Îl duceam acolo o dată pe săptămână, vinerea.
Iar, de acolo,
a participat la primul concurs…
Primul concurs în direct.
Era foarte retras, foarte tăcut,
dar, cu cât călătorea, cu atât devenea el însuși.
A început să aibă mai multă încredere în sine
și l-am impulsionat tot mai mult,
pentru că e un jucător și un om excepțional.
E aproape ca o familie pentru mine, ca o a doua familie,
mereu se interesează de mine
și mă ajută.
Și simt că relația va continua să înflorească
cu trecerea timpului.
Am jucat jocuri de tip curse de mașini din copilărie.
Erau jocurile mele preferate, iar tata a fost responsabil pentru asta.
M-am apucat de carting, ca orice alt șofer care visează la Formula 1.
Fratele meu a avansat în Formule, dar eu am rămas la carting,
cum nu s-a ivit nicio șansă.
ȘOFER PROFESIONIST DE CURSE
MADRID, SPANIA
Încercam să găsesc un simulator în jocurile video
ca să mă simt ca un șofer adevărat.
Viața mi s-a schimbat cu Gran Turismo 5 Prologue.
În 2008, s-a ivit ocazia să mă calific
la Dubai 24 Hour Race.
O provocare reală cu mașină.
Totul a început atunci. M-am calificat.
Am fost presat să demonstrez că eram șoferul
care învinsese 25.000 de oameni și care trebuia să suporte consecințele.
Acolo reprezentam toți jucătorii care luptaseră pentru un vis,
fiind șofer profesionist.
Și eram acolo,
în combinezon, cu cască și 30 sau 40 de mașini în jur
și trebuia să fiu la înălțime.
Tranziția de la șofatul într-un simulator, pe un ecran, pe un televizor,
la conducerea unei mașini de curse și adversari reali este…
un salt uriaș.
În simulator nu întâlnești situații cu care te confrunți într-o mașină reală.
Factorul de risc. Îți riști viața.
Dacă te izbești de ceva în simulator, apeși „restart”,
primești o mașină nouă și ești în siguranță.
Era un vis împlinit, dar voiam mai mult.
CURSA DE 24 DE ORE DIN LE MANS, FRANȚA
Tom Kristensen, regele din Le Mans, șoferul cu cele mai multe victorii,
a venit la mine la prima mea cursă și m-a întrebat:
„Lucas, tu ești cel care provine din mediul jocurilor video?
Și acum ești aici? E adevărat?” I-am spus: „E adevărat.”
Eram cu gura căscată, aveam doar 23 de ani,
iar Kristensen venise să mă întrebe asta.
CONCURÂND PENTRU NISSAN,
LUCAS A URCAT PE PODIUMUL DIN LE MANS DE DOUĂ ORI
E un sentiment uimitor.
E cea mai bună zi din viața mea.
Familiei mele nu-i venea să creadă.
Dar tata era foarte mândru să mă vadă acolo.
Toți erau.
E incredibil când te gândești că, dintr-un joc video, în trei ani
ai putea participa la cea mai prestigioasă cursă din lume.
Mi-am făcut mulți prieteni la carting și sunt înnebuniți, 20 de ani mai târziu,
concurez datorită unui joc video.
În timp ce ei se chinuie de mult în carting,
să avanseze în Formule, în competiții reale,
eu am reușit o scurtătură prin Gran Turismo.
Și cred că am reușit un moment crucial în simulări.
Acum vedeți mulți tineri care-și urmează visele prin asta.
MADRID, SPANIA
YAGO AVEA ȘASE LUNI
CÂND A FOST DIAGNOSTICAT CU O FORMĂ RARĂ DE CANCER
La început, credeam că era o greșeală.
Ni s-a spus că au inițiat un protocol, dar că nu se simțea mai bine.
Din contră, boala sa progresa.
În cele din urmă i-a afectat oasele, măduva, intestinele.
Atunci mi-au spus că nu știu ce să facă cu Yago.
Am aflat că, la Spitalul de Pediatrie din Boston
era un doctor care făcea teste clinice.
Boala era ținută sub control, dar sistemul lui imunitar era distrus.
Asta a generat un alt handicap.
Yago era izolat total, pentru că era lipsit de apărare.
Orice virus l-ar fi ucis.
Era ținut la pat într-o cameră de patru metri pătrați.
Ca mamă, trebuia să-mi stimulez copilul,
fiindcă mi-am dat seama că nu putea să doarmă 24 de ore.
Directorul de la Juegaterapia mi-a zis:
„De ce nu-i dăm o consolă, ca să aibă cu ce să se joace?
Hai să-l stimulăm prin jocuri:
jocuri de memorie, puzzle-uri, jocuri cu animale, orice,
dar el are nevoie ca să-și antreneze creierul.”
Să fii creativ, să hotărăști ce se întâmplă în jocul tău,
unde vrei să ajungi, ce nivel vrei să joci,
ce supererou îți alegi, să-ți creezi avatarul…
E o aventură într-o lume cu mulți copaci
și mine și poți mina oriunde.
A plouat puțin și mi s-a înecat iepurele.
Asistentele au început să constate că s-a schimbat radical
datorită acelor jocuri video.
Era atât de distrat, încât uitase că era bolnav într-o cameră.
DUPĂ PATRU ANI DE LA NAȘTERE, YAGO A IEȘIT DIN SPITAL PENTRU PRIMA OARĂ
A făcut trei pași de la ușă spre grădină.
Deodată, s-a oprit și i-am spus să meargă în continuare.
Stătea complet nemișcat și i-am zis să meargă.
Mi-a zis: „Uite, mamă, și eu am umbră!”
I-am spus că toți avem umbră.
Mi-a zis: „Eu nu aveam.”
Mi-am dat seama că, fiind lumină artificială, nu se formau umbre.
Când era în spital, credea că toată lumea are umbră, în afară de el.
Yago văzuse insecte pe tabletă.
Dintr-odată, vede o muscă.
A început să țipe într-un asemenea fel, încât m-a speriat.
L-am luat repede în brațe și i-am
I-am spus că e o insectă și mi-a zis: „Zboară foarte repede!”
Yago a crescut în lumea adulților, a doctorilor și asistentelor,
dar, datorită jocurilor video, a ținut legătura cu frații lui,
cu familie, cu prieteni, a văzut lumea,
pe care înainte putea s-o vadă doar de la fereastră.
Și totul datorită consolei și tabletei
oferite de Juegaterapia în cel mai groaznică clipă din viață.
DUPĂ APROAPE CINCI ANI PETRECUȚI ÎN SPITAL,
YAGO ACUM LOCUIEȘTE ACASĂ
Am înțeles că trebuie să umanizăm saloanele
pentru cei care petrec multe ore,
poate luni întregi în spital, fără să iasă la aer.
Când doctorii le permit, deschid ușa, intră
și rămân muți de uimire.
Uită că se află într-un spital.
Am inventat o păpușă de caritate, pe Baby Pelones.
Ne-au ajutat David Bisbal, Ricky Martin, Shakira, Alejandro Sanz, Richard Gere.
Ducem jocul în spitale.
ÎN SUEDIA,
UN GRUP DE PENSIONARI A FONDAT PRIMA ECHIPĂ DE ESPORTS PENTRU SENIORI
Gata? Să ne pregătim de luptă, băieți!
Ce poziționare!
Ce poate face Windy? Vine!
Contrateroriștii câștigă.
Teroriștii câștigă!
Reușește Rock? Unu contra trei.
Încă 30 de secunde.
Rock iese și Teenslayer îl doboară.
Frumusețea jocurilor e că ne dau șansa
de a-l descoperi pe celălalt și pe noi înșine.
Creezi o comunitate cu cei în care ai încredere,
cu cei de la care înveți,
cu cei cu care te joci.
Am crescut într-o comunitate foarte săracă,
una homofobă, transfobă, adesea împotriva celor de culoare
sau în care rasismul era prezent cumva,
iar gamingul era un loc sigur pentru mine.
Industria n-are oameni de culoare. Unde sunt?
Banii sunt importanți, fiindcă jocurile sunt create în timp.
Și dacă…
Cred că resursele, în principal,
țin oamenii de culoare și minoritățile din această categorie
ca să nu creeze jocuri.
De obicei, nu-i vezi pe cei cu prezență scăzută.
Cu cât urci, cu atât scena e mai dominată de bărbați albi.
În zone care necesită riscuri, precum eSports,
veți observa că, deși mulți fani se joacă la o scară mai mică,
cei care joacă în top sunt adesea bărbați albi,
fiindcă ei își asumă cele mai multe riscuri.
Fufă cărată în rank!
Doamne, fetele joacă nasol rău! Rămâneți la cratiță!
Jocul e pierdut, avem o fată.
„My Game My Name” a fost proiectul care sprijinea femeile
să-și pună ce pseudonime vor și să nu fie rușinate sau speriate
să-și folosească pseudonimul.
Am primit multe remarci negative
și de obicei nu mă las afectată,
dar, uneori, te ia prin surprindere
când ai o dispoziție proastă,
și poate fi destul de teribil, deoarece, când lumea află că ești femeie,
chiar dacă folosești un pseudonim neutru
sau nu folosești platforma vocală intenționat și află oricum,
încep să te insulte, știind că ești femeie.
Rasismul, sexismul, homofobia,
comportamentul toxic
au existat dintotdeauna.
Nu s-a înrăutățit
pentru că acum suntem în era digitală, nu?
Toată lumea are cameră video
sau conexiune la lumea întreagă chiar aici.
46% DINTRE GAMERI SUNT FEMEI
DOAR 5% AJUNG LA NIVEL PROFESIONIST
Unii cred că turneele pentru femei
sunt stupide în eSports,
pentru că n-ar trebui să fie diferențe de gen,
dar sunt o punte grozavă pentru creșterea bazei de jucători,
ca mai multe femei să intre în scenă.
Ligile sunt mixte
și problema este că femeile nu joacă la fel de bine ca bărbații
profesioniști.
Scopul nostru e să avem echipe mixte,
nu doar de femei.
Lucrurile evoluează.
Chiar dacă ritmul pare lent, este foarte alert.
Anual, apar tot mai multe ocazii profesionale pentru femei.
Am luptat ca să mă asigur că nu sunt aleasă fiindcă sunt fată.
Ca să nu reprezint marketingul.
Vreau să fiu tratată conform nivelului meu.
Poate că arătăm diferit, avem alte voci,
alte nume și facem lucruri diferite,
dar nu e nicio diferență între noi.
Putem face toți aceleași lucruri, putem evolua cu toții.
Trebuie să schimbăm mentalitatea. Includere, acceptare,
credință, toate lucrurile pentru care luptăm și pe care le vrem.
Necesită timp.
WALTON-ON-THAMES, MAREA BRITANIE
Locuim pe o insuliță pe râul Tamisa.
Soțul meu avea o barcă.
Căutam o casă cu spațiu de acostare.
Benjy a iubit mereu sporturile.
I-au plăcut cel mai mult cricketul și bowling-ul.
A început să joace bowling de la doi ani
și a intrat în prima competiție când avea trei ani.
Avea un talent la asta.
S-a îmbolnăvit de Osgood-Schlatter,
îl durea foarte tare când mergea.
După ce juca rugby sau orice alt sport,
mergea…
de parcă avea 70 de ani.
Medicul a sugerat să lase sporturile o vreme.
Atunci, normal că jocurile pe calculator au preluat controlul
și nu s-a mai întors la acele sporturi.
Mi-am dorit să fiu un gamer profesionist
de la zece ani.
Mereu m-am uitat pe YouTube
la gameri profesioniști.
Asta mi-a oferit…
Mereu mi-am dorit să ajung
la nivelul tuturor celor pe care i-am admirat.
Ca părinte,
mereu am încercat să-l iau din fața calculatorului.
Mereu există acea luptă.
Trebuie să meargă la școală, urmează examenele.
Încerci să găsești un echilibru între teme
și alte activități, precum și jucatul jocurilor video.
Ca părinte, nu mi-am dat seama că există o întreagă industrie
în care s-ar putea implica.
Nu am conștientizat până n-a participat la o competiție numită Montana Black
și țin minte că era duminică seara.
Eram deja în pat,
a venit la mine și mi-a spus că a câștigat 10.000 $.
L-am întrebat: „Pe bune? Vorbești serios?”
Mi-a zis: „Da, am ieșit pe primul loc.”
Am fost foarte uimită.
Apoi, lucrurile au evoluat rapid.
Am înființat un SRL și am încercat să deschidem un cont bancar.
Răspunsul lor a fost
că vedeau asta ca pe un joc de noroc
și nu ca pe un sport competitiv.
Le-am explicat:
„Dacă era jucător de tenis, de exemplu
și câștiga la Wimbledon,
n-ați accepta acei bani în contul vostru?”
FORTNITE FINALA CUPEI MONDIALE
Finala Fortnite a fost un moment important în eSports.
A fost o clipă de conștientizare,
pentru mulți care nu joacă.
Nu prea știau ce înseamnă eSports.
Deodată, apare un eveniment,
cel mai mare premiu din eSports.
Este găzduit pe un stadion cunoscut pentru US Open, pentru tenis,
așa că, deodată, atrage interesul pentru eSports
și lumea începe să-l ia în serios.
NEW YORK CITY, SUA
Benjy, o să câștigi Cupa Mondială!
Competiția de la New York a fost primul concurs important.
Până atunci, Benjy se jucase doar în dormitorul lui.
Era foarte încântat, cu toții eram încântați,
fiindcă putea întâlni jucătorii cu care vorbise mult timp.
Îl vedem pe Benjy cum domină o întreagă echipă de unul singur.
E la rang de artă.
A fost o experiență plăcută. Am întâlnit oameni grozavi.
Am fost foarte emoționat.
De fapt, în prima zi de competiție
am fost foarte emoționată. Am plâns.
Reușește să doboare…
KYLE „BUGHA” GIERSDORF A DEVENIT CAMPION MONDIAL
CÂȘTIGÂND TREI MILIOANE DE DOLARI
BENJY N-A AJUNS ÎN TOP ZECE
Era devastat complet.
Motivația lui
a fost să iasă pe primul loc, campion, pentru asta s-a dus acolo.
Iar eu, ca părinte,
trebuia să-i gestionez așteptările,
dacă nu se descurca,
să-l ajut să treacă peste eveniment.
Nu știu ce s-a întâmplat.
Cred că nu am jucat la capacitate maximă
și am avut puțin ghinion.
Credeam că voi avea emoții, dar n-am avut deloc.
Nu am jucat la standardul meu și de aceea n-am ajuns în top.
Toți vor să fie fotbaliști.
Dar doar 1% vor reuși să facă asta,
iar în eSports nu e diferit.
Vreau să devin cel mai bun.
Voi continua să mă antrenez,
să-mi dedic timpul și să mă străduiesc
să devin cât de bun posibil.
Oricare ar fi interesele copiilor mei,
voi încerca să-i ajut să înfăptuiască tot ce-și doresc.
GALICIA, SPANIA
Când eram mic, aveam timp de jocuri.
Ne jucam cu bile,
palen, un joc care a dispărut, fotbal,
uneori și fără minge.
Trebuia să folosim o șosetă plină de paie.
Asta era mingea.
N-aveam alte opțiuni, n-aveam TV, radio,
așa că ne întâlneam cu alți băieți și ne jucam împreună.
În Galicia, familiile aveau mulți copii, dar un moștenitor
și moștenea trei cincimi din proprietate.
Așadar, două cincimi nu era destul pentru restul.
Prin urmare, ceilalți au trebuit să emigreze.
Trebuia să iei vaporul și călătoria dura cam o lună.
Nu aveau bani. Au plecat doar cu hainele de pe ei.
Trimiteau o scrisoare cam la trei luni
și ajungea o lună, două, trei mai târziu.
Ne petrecem verile la țară.
E un sătuc din Galicia,
unde au trăit strămoșii tatălui meu: bunicii, străbunicii…
Când eram mici,
toți copiii celor care plecaseră în străinătate mergeau acolo.
Oameni din Mexic, Franța, Bilbao, La Coruña, Madrid.
După ce plecam din sat, nu ne mai vedeam.
Păstram legătura prin poștă.
Manuel e prietenul meu
din Ribas Pequeñas, un sat din Galicia.
Mă duc acolo în vacanțe, iar el locuiește acolo.
RIBAS PEQUENAS, SPANIA
Adulții nu joacă, de obicei, iar aici sunt numai adulți.
Când părinții mei erau mici,
și ei veneau aici ca să se întâlnească cu prietenii lor.
Și nu se mai revedeau decât anul următor,
când se întorceau.
În schimb,
noi ne întâlnim în sat.
Când se întorc acasă, în Madrid, în Franța,
eu rămân aici, păstrăm legătura și ne jucăm împreună.
Când se întâlnesc, joacă fotbal sau înoată în râu,
dar când nu sunt împreună, nu mai pot face asta.
Se întâlnesc pe internet și joacă jocuri video.
Cum se distrează, o fac mai mereu și sunt mai apropiați
decât prin scrisori sau telefoane.
E o modalitate grozavă de a păstra și închega prietenii.
Dacă vă jucați împreună, relația va evolua și se va menține.
Mi-aș dori să fie mai calmi.
Acum totul se face cu viteza lumii și vor totul atunci.
Îmi e greu să asimilez tehnologia modernă. Nu mă implic.
E o altfel de viață.
Din fericire, în bine.
Oamenii sunt mai conectați ca înainte.
Ne uităm la oameni care gândesc global,
fiindcă atunci când se trezesc, pornesc calculatorul
și interacționează cu o lume întreagă.
Știu cupluri care…
oameni care s-au cuplat pe World of Warcraft
datorită aspectului social al jocurilor în care oameni se pot întâlni
în joc și apoi, în viața reală.
Jocul poate fi folosit ca să spargi gheața.
Am intrat în joc, mi-am pus un pseudonim.
Am reușit să-l găsesc, mi s-a spus că numele lui era Neca
și am început să discut cu el pe chat.
Poți discuta în joc cu cineva, dacă îi știi pseudonimul.
Mă întrebam: „Cine îmi scrie?” Poate e un prieten cu un caracter nou.
Și trolează.
În final, mi-a mărturisit că ea este.
Și așa m-a cucerit.
Faptul că amândurora ne plac jocurile video
a făcut relația să se închege.
Totul a decurs în mod natural
și am știut că era pe viață.
DOTA
Sunt cam timidă,
îmi e cam greu să cunosc oameni, înțelegeți?
Adică…
Să găsești oameni oameni cu care ai ceva în comun
și, la modul realist, sunt gameri.
Ai acel simț al comunității și al apartenenței.
Am depins pe vedere ca să văd ce se întâmplă,
dacă e un alt jucător în jur, asta m-a ajutat.
Acum e mult mai bine cu toate funcțiile noi.
A evoluat foarte mult.
A dobândit multă stimă de sine.
Și-a făcut mulți prieteni și a socializat.
A fost o experiență uimitoare
și primește mult sprijin din partea comunității.
Asta mă face fericit.
Tot ce face John trebuie făcut de un însoțitor sau de mine.
Are distrofie musculară
și depinde de însoțitor și ca să-și scarpine nasul.
Ventilatorul lui John respiră pentru el.
Nu poate fi lăsat singur.
Dacă se desprinde tubul de la gât,
poate muri în câteva secunde.
Visam să joc fotbal.
Fără să-mi dau seama,
am ajuns la Manchester.
Am rămas uimit să văd Old Trafford.
„Azi o să cunoști toți jucătorii
și pe Alex Ferguson.
Uimitor! Una dintre cele mai frumoase zile din viața mea.
Mă chinuiam
și am decis să intru pe internet
și să văd dacă mă poate ajuta vreo fundație.
Special Effect e o fundație care îi ajută
pe cei cu dizabilități fizice să joace jocuri video.
Fiecare dizabilitate e diferită.
Ne referim la mișcări infime care trebuie valorificate,
atingeri milimetrice.
Încercăm să modificăm echipamente noi sau existente în moduri unice,
pentru a crea echipamente personalizate
care să fie complet potrivite pentru dizabilitatea acelei persoane,
pentru a le permite cea mai bună experiență.
Nu credeam că voi ajunge aici
și am fost foarte mândru
că am ajuns în stadiul
în care să proiectăm echipament destul de bun
pentru toată lumea.
Oferă oricui șansa de a se juca și asta e important.
În jocuri, pot face multe lucruri
care îmi sunt imposibile,
precum șofatul…
alergatul sau lovitul mingii.
Te face să te simți că ești acolo fizic.
În mintea ta, te joci.
Îmi place să îmi fac prieteni în jocuri.
Și să cunosc oameni din toată lumea.
Ești tratat echitabil.
Ei văd un gamer,
nu omul din spatele lui.
CÂINII ÎȚI LASĂ AMPRENTA PE SUFLET
Michael a fost un copil precoce.
Îi dădeam un Lego, îl deschidea în dimineața Ajunului Crăciunului
și nu se oprea să bea apă, să meargă la baie, să mănânce
până nu-l termina.
Era foarte concentrat.
Îi plăceau mașinile, trenurile.
Era foarte pasionat de vehicule.
Când avea un an, l-am născut pe fratele lui, Nathan.
Ambii băieți erau obsedați de calculatoare
de când erau mici.
Și noi eram pasionați
și ne jucam pe calculator în timpul liber.
Venea acasă cu vânătăi foarte mari, de impact…
Îmi spunea că nu știe cum au apărut.
Nu era hărțuit la școală,
noi nu îi făceam nimic, evident.
Era ceva medical.
MICHAEL A FOST DIAGNOSTICAT CU LEUCEMIE ÎN NOIEMBRIE 2013
Avea nouă ani.
Au trecut șase ani tumultuoși de atunci.
Mama m-a sprijinit încă din ziua diagnosticului.
Dar și sănătatea mamei s-a deteriorat
și apoi, a murit,
exact după ziua de naștere a lui Michael, în aprilie,
în primul an de tratament.
Ne-am pierdut cel mai mare ajutor pentru Laura și Michael,
așa că ne-am adunat laolaltă și ne-am implicat.
AM ÎNVINS CANCERUL
DUPĂ TREI ANI DE TRATAMENT, A INTRAT ÎN REMISIUNE
Trebuia să fie marea victorie, nu?
Se terminase toată nebunia, supraviețuisem războiului.
Totul părea sub control…
câteva luni.
Din păcate, Michael a recidivat,
a trebuit să urmeze un tratament intensiv
și, în cele din urmă, să facă un transplant de măduvă
care i-a distrus sistemul imunitar.
Nu s-a axat pe un singur joc.
Juca un joc timp de 20, 30 de minute și apoi îl schimba.
Cred că Elite a fost primul joc
care i-a captat atenția peste 30 de minute.
Elite Dangerous este o reprezentare
a propriei galaxii.
Nu ți se cere să salvezi lumea, ci să supraviețuiești în ea.
Poți întreprinde acțiuni eroice, dacă vrei.
Poți fi și personajul negativ.
Jocul e online, multiplayer,
deci poți avea aventuri în joc cu un grup.
În ultimul an din viața lui Michael, chiar eram…
Eram copiloți în Elite.
Și, adesea…
Nathan ni se alătura câteodată.
Eram avocatul diavolului,
așa că îi loveam nava și trăgeam în el
când negocia cu Mat.
Michael se ocupa mai mult de misiuni,
dar îmi plăcea să joc pentru Michael.
Michael începuse să se umfle și să se îngrașe.
Îi curgea apă din plămâni,
iar aerul îi scăpa în corp.
Îi trecea sub piele, pe față
și încerca să mijească ochii la ecran,
încercând să joace jocuri video.
Acela a fost punctul
în care ne-am împăcat cu faptul
că nu va supraviețui.
Așa că am scris pe Twitter…
ca să cer ajutor, cred.
SUNT DEVASTAT SĂ-MI VĂD NEPOTUL MIJIND OCHII LA ECRAN
Postarea m-a emoționat profund,
Mat a spus:
„Sunt devastat să-mi văd nepotul, pe Michael,
jucând ce-i place,
fără să-și poată atinge obiectivele dorite.”
Toți Comandanții
sunt oameni minunați cu suflete de aur.
Toți au sărit să-l consoleze
și să-i spună: „Ești Comandant.
Ești unul dintre noi.”
Avea aspirații scăzute fiindcă n-avea de ales.
Nu voia decât să reușească în această lume virtuală.
Cum poți să susții pasiunea cuiva,
să-i susții acel entuziasm de a se bucura de acea lume
și de experiența pe care o ai în joc?
Cum poți să-l susții, dacă nu se poate juca?
Așa că ne-am gândit:
„N-ar fi grozav dacă am putea crea un audiobook?”
Zac mi-a dat mesaj cu ideea sa într-o sâmbătă.
I-am răspuns:
Hai să încercăm,
dar asigură-te că toți cei implicați știu…
că s-ar putea să nu ajute.”
Ne-am uitat unii la alții și am zis: „Bun! Trebuie să ne mișcăm rapid.”
L-am sunat pe Joe,
șeful echipei audio pentru Elite Dangerous.
Era cam sfios. Mi-a zis: „Auzi?
Ce mai faci?”
I-am zis: „Sunt bine. Care-i treaba?”
„Am o idee nebunească și vreau să știu dacă e posibilă.”
Joe a spus:
„E mult de muncă. Facem un lucru bun. Putem s-o facem.”
„Cred că e o idee bună, să vedem ce iese!”
Următorul pas era scenaristul.
Am luat legătura cu Drew.
„Ce probabilitate există să poți scrie scenariul unui audiobook pentru cineva
până mâine?”
L-am întrebat: „Cât de lungă trebuie să fie povestea?
E cam din scurt.”
Mi-a zis: „Cam 20, 30 de minute.”
Am calculat în minte cât ar însemna și am zis:
„Sunt cam 5.000 de cuvinte.”
„Bine, e destul de… da.” Și-mi spune: „Cred că pot să reușesc.”
Duminică dimineață am pregătit cafeaua și m-am apucat.
Sunt decorurile, costumele…
M-am uitat pe telefon în mașină
și am văzut un mesaj de la Zac, cerându-mi ajutorul
și nici n-am stat pe gânduri.
Mai ales într-o asemenea comunitate.
Dacă unul de-al tău are nevoie, ajuți.
Se face luni dimineață și Joe pune totul laolaltă.
Am trimis un mesaj echipei audio.
„Vrea cineva să se implice?” Toți membrii echipei
au fost foarte săritori. Pur și simplu.
Le-am zis:
„Vreau sunetul unui vultur, al unei nave
izbindu-se de asteroid, o cameră pneumatică.”
S-au pus pe treabă.
Le-am pus în locurile potrivite.
Știam că mai are puțin.
Nu știam dacă va apuca s-o asculte.
Marți seară, Zac și Paige au mers la spital
cu produsul finit.
Deci ești personaj în poveste.
Comandantul Michael Holyland auzea vocea unchiului său în stație,
cu întreruperi, din cauza motoarelor supraîncărcate.
Ce i-ai făcut, Michael?
„Nu poți ține pasul, unchiule?”
„Unități ilegale, module G Five, cocă ușoară, ce n-am făcut?”
„Încearcă să fii cu un pas înaintea fratelui tău.”
Se vedea pe fața lui că aștepta momentul să fie menționat.
Când și-a auzit vocea, a reacționat:
„Eu sunt!”
I-am văzut fețișoara dolofană,
ca și cum zâmbea în ciuda bolii.
Era viu și era electrizant.
Avea un scop și o ambiție.
S-a simțit important și puternic.
Toți am înțeles ce a însemnat asta.
M-a afectat când am aflat că a murit.
Dar mă bucur că am reușit.
Când mă gândesc că a fost ultima lui zi…
bine c-a putut s-o asculte
în mai puțin de 24 de ore înainte să moară.
„Fiecare Comandant trebuie să-și croiască
propriul drum.
„Unii se pot mulțumi că au schimbat ceva,
au făcut o alegere grea, au perseverat în ciuda obstacolelor
și a șanselor sumbre.
„Bravura și curajul,
falnice în fața problemelor copleșitoare.”
„Asta e calea adevăratei Elite.”
Când am vorbit despre jocuri video, ai spus că joci tenis,
dar când ai jucat jocul video de tenis,
mereu ai jucat ca Roger Federer. Încă o faci?
Da, nu știu dacă e adevărat,
dar tipul care a creat jocul a spus că joc defensiv.
La doi metri în spatele liniei…
E imposibil să înscriu un punct.
Eu doar alerg, mai bine aleg alt jucător.
Seamănă cu sportul tradițional.
Vezi pasiunea și devastarea când cineva pierde.
Fotbalul e un joc tribal.
Fotbalul înseamnă triburi.
Oamenii rămân fideli unei echipe
și rivalități între orașe și loialitate pe baza religiei și tot așa.
În eSports nu e așa. E un fenomen global.
Găsești locuitori ai Germaniei
care sprijină o echipă americană cu un jucător german.
Jucătorii profesioniști care participă la evenimente
pot câștiga începând de la 5.000 de euro pe lună
și până la 30.000 de euro pe lună din salariul echipei
și, pe lângă asta,
există și premiul în bani, unde echipele
pot câștiga până la 4 milioane de dolari împreună,
pentru cinci jucători și antrenor.
Putem spune că sunt niște tineri foarte înstăriți.
HELSINGBORG, SUEDIA
Am început să joc jocuri cu tata.
Jucam aproape zilnic.
Și tata juca CS în timpul liber
și eu jucam de pe genunchiul lui.
Nu știam că voiam să fiu profesionist.
Jucam de plăcere.
Am devenit tot mai bun.
Am intrat în prima echipă la 15 ani.
A fost x6tence.
L-am urmărit, am mers în Suedia după el
și s-a dovedit a fi un copil înzestrat.
I-am oferit un contract. A început să plângă.
Eram încântat că un copil cu talentul lui a semnat cu x6tence.
Când a sosit, m-am luptat cu organizațiile și ligile
fiindcă nu permiteau unui copil de 14 ani să joace,
nici cu consimțământul tatălui.
În primul său turneu, am câștigat și a fost nominalizat cel mai bun jucător.
S-a remarcat.
Nu e ceva obișnuit
ca un copil de 16 ani să se descurce așa de bine ca el.
Și a atras atenția marilor cluburi de Counter.
Când conduci o echipă de eSports, cauți mereu posibile talente.
Îl urmăream de ceva vreme.
Poate fi unul dintre cei mai buni din lume.
PRIMUL TURNEU AL LUI PLOPSKI CU NIP
Ideea că unii apar de nicăieri
și deodată sunt în echipe mari
e o mare surpriză
și Plopski a reușit să facă asta.
Cred că intrarea lui Plopski în echipă e benefică pentru toți.
Cred că e un tânăr suedez talentat
care și-a făcut debutul
și sper ca eu și GeT_RiGhT să-l ajutăm
să evolueze și să devină profesionist.
Aștept cu nerăbdare.
Am fost mândru, mai ales când a intrat în arenă
și toți erau în picioare și țipau.
Mi-au dat lacrimile când strigau numele lui Plopski.
Cine și-ar fi putut imagina?
E grozav.
…ziua…
Plopski! Nimerește lovitura la cap!
Fumigenă.
Măcar știe ce face. Trebuie să fie acolo! Ce intuiție!
Cred că e un jucător foarte bun și a fost prima lui intrare pe scenă
și s-a descurcat foarte bine.
A fost fascinant, s-a văzut strategia
și am rămas impresionat.
Când ești foarte priceput la joc
și obții șansa de a fi în echipa NIP,
trebuie să te axezi și pe altele.
Acum te gândești: „Cum fac să n-o dau în bară?
Să nu las orgoliul să mă orbească?
Cum rămân cu capul limpede
și mă axez nu doar pe următoarele luni
ci pe cariera mea din următorii doi, trei ani?”
Există o dezbatere, dacă sSports să fie considerat un sport real.
Și compararea cu alte sporturi e inevitabilă.
La Universitatea Sportivă Germană,
un proiect de cercetare testează abilitățile și profilul de stres
prin care trec jucătorii.
În eSports, performanța se dobândește prin mâini și degete.
Jucătorii fac până la 400 de mici mișcări, aproape imperceptibile, pe minut.
Testăm abilitățile motrice: coordonarea mână-ochi, viteza încheieturii
și dexteritatea și precizia mișcărilor mâinii.
Pentru testul de percepție și atenție folosim NeuroTracker.
Obiectivul principal e percepția și atenția selectivă într-un spațiu 3D
și funcțiile sistemului nervos central,
precum memoria de lucru sau abilitatea de a procesa informații rapid.
Deoarece multe turnee de eSports durează câteva ore sau zile.
O capacitate sporită de rezistență ajută creierul să rămână în formă.
Prin aceste teste, vrem să alcătuim
și să analizăm abilitatea optimă și profilul de stres
al celor care participă la eSports
și de a dezvolta o teorie pentru instruire.
DEPARTAMENTUL DE NEUROLOGIE CLINICA INTERNAȚIONALĂ RUBER
Am luat doi subiecți de aceeași vârstă și sex.
Singura diferență este
că unul este un gamer profesionist,
iar celălalt un jucător amator.
În timpul RMN-ului au urmărit niște clipuri.
Mi-au pus niște clipuri.
Trebuie să le vezi și să te gândești ce ai face în acel moment.
Încercam să înțeleg ce se petrecea în joc
și nu știam la ce trebuia să fiu atentă.
Vedeam împrejurimile, cum se mișcau, ce se întâmpla.
M-am și speriat.
Există diferențe în activitatea cerebrală
care disting clar persoana
care joacă la nivel profesionist de cea amatoare.
Amatoarea își activează creierul cu mai multă intensitate.
Vedem ce zone ale creierului sunt active,
zonele auditive, activate la expertă și nu la amatoare.
Zonele motorii, responsabile pentru mâini sunt active la expertă.
Chiar dacă nu se mișcă, ea știe ce ar trebui să facă mâinile ei.
Doar urmărind clipurile din joc,
creierul adaugă ce ar trebui să facă ea cu mâinile.
Esports e una, gamingul, alta.
Poți să te joci jocuri video toată ziua,
dar asta nu înseamnă eSports.
Esports înseamnă concurarea într-un mediu
structurat, cu reguli și competiții.
Începem încet să avem generația de judecători
care iese în față și spune: „Vreau să fiu jucător de eSports.”
Dacă ai 12 ani și spui părinților: „Vreau să fiu fotbalist profesionist”,
atunci ei probabil vor crede: „Nu sunt mari șanse să se întâmple,
dar te sprijinim, îți luăm crampoane,
te ducem la antrenament,
pentru că știm că vei învăța multe din asta.”
Îți oferi un interval de timp, un an, un an și jumătate,
în care să te implici total în asta.
Trebuie să fii realist, obiectiv,
să vezi unde ai ajuns în acel an.
Ai evoluat? Ai ajuns într-o echipă bună? Concurezi?
Măcar te îndrepți spre asta?
Trebuie să fii realist privind rezultatul.
Dacă nu e bun, poate nu e pentru tine.
Fii încrezător în forțele tale, că poți s-o faci
și asigură-te că ești realist cu tine însuți.
Că ai sprijin financiar.
Nu mi-am dat demisia până nu mi s-a confirmat salariul.
Am avut un plan de rezervă și-mi pot continua studiile, dacă vreau.
Sper să-mi cresc copiii așa cum am fost crescut.
Să înțeleagă că au nevoie de un plan de rezervă, dacă nu au succes,
le rămâne acel plan B.
Esports poate fi începutul multor posibilități interesante.
Așa cum un fost fotbalist poate deveni fizioterapeut,
manager, antrenor,
expert de televiziune, comentator.
Lumea trebuie să se gândească dacă vor
să-și ducă educația sau cariera în acest spațiu.
Avem avocați, agenți de vânzări, antrenori
și avem toate aspectele tradiționale în care se poate lucra.
Poți adăuga eSports și găsi un soi de slujbă.
Dar acum avem sportivi și afaceriști adevărați care investesc în asta.
Ei văd un viitor în asta.
Industria jocurilor video se dezvoltă global,
iar Coreea de Sud este în frunte de ceva vreme,
unde gamingul competitiv este luat foarte în serios.
La nivel cultural, jocurile video, mai ales în Coreea,
sunt esența tendințelor și culturii pop
În centrul orașului Seul,
lângă gara centrală din Seul,
avem o arenă numită LOL Park.
Aici liga coreeană ține meciurile și transmisiunile.
În general, în Coreea de Sud, concurența e foarte mare.
Copiii concurează încă de la grădiniță.
Așadar, oamenii sunt obișnuiți cu un mediu competitiv.
Când jucătorii aleg să devină profesioniști,
sunt complet axați mental pe victorie.
Am jucat ca hobby, dar apoi am devenit bun.
M-am gândit să devin gamer profesionist.
Mi se spunea mereu că ar trebui să mă alătur unei echipe profesioniste.
Acum, cu acordul părinților,
sunt în echipa MVP.
Coreea e pusă la punct. Au o ligă profesionistă.
Jucătorii câștigă destul ca să trăiască din profesia asta.
Piața spune că salariul mediu al unui jucător de LoL
din Coreea de Sud este de 150.000.
Fiecare companie de jocuri încearcă să creeze un produs
care poate crea conținut în toate lumea.
Jocurile video au un impact asupra culturii pop,
mai ales când e vorba despre modă și cosplay.
Cosplay-ul e o artă a spectacolului în care participanții poartă costume
pentru a reprezenta personaje din desene animate, manga și acum, jocuri.
Mă uitam la desene animate în copilărie.
Îmi plăceau tradițiile și modul lor de a se îmbrăca.
Am devenit interesată de asta și m-am apucat de cosplay.
Dintotdeauna mi-au plăcut jocurile și cosplay-ul.
Mi-am dat seama
că aș putea face bani din cosplay.
Așa că am înființat o companie
pentru industria cosplay-ului.
Universul eSports a evoluat rapid în ultimii ani.
Publicul crește, iar echipele din Asia, Europa și SUA
concurează pentru pozițiile de top din turnee.
Dar alte părți ale lumii vin puternic din spate.
Jerónimo s-a apucat de jocuri video când era mic,
la Club Penguin.
Și nu s-a mai oprit de atunci. S-a jucat joc după joc.
Ca tată, nu vedeam decât un copil în fața calculatorului.
Nu știam multe despre asta.
Mai târziu, lucrurile au început să se complice.
La început era ușor de controlat,
avea zece ani, îi spuneam să-și facă temele
și să se ducă la culcare.
La 14 ani devine: „Bine, mă duc la culcare, dar mai târziu.”
Dar nu poți sta pe capul lui.
La 15 sau 16 ani, îți spune: „Da, lasă că mă duc la culcare.”
Și te evită și rămâne treaz.
Apoi, încep problemele la școală.
Conflicte cu directorii, cu profesorii.
Ne-au sunat de la școală
fiindcă dormea toată dimineața la școală.
„Cum adică?”
Mai târziu, începe să devină ceea ce poate fi numită obsesie.
Doisprezece ore pe zi, note mici la școală…
S-au întâmplat multe. A trebuit…
I-am tăiat cablul de internet, am aruncat routerul pe fereastră.
Mi-a tăiat cablul de la modem sau a ascuns cablul de la PC.
La 12 ani, am petrecut
nouă ore într-o sală de internet fiindcă n-aveam router.
Apoi, a început să spargă tastaturi.
Nu-și controla furia,
nebunia provocată din cauza jocului.
M-am certat mult cu mama. Voiam să-mi câștig existența din asta,
dar ea voia să învăț, să termin școala și să merg la facultate.
A fost puțin jenant pentru noi.
Ne-am spus: „Ceva e în neregulă cu el.”
Când spărgea tastatura și îi cumpăram alta nouă,
Luz îmi spunea: „Nu-i mai lua alta.
Mereu îi rezolvi problemele.” Și tot așa.
Mama lui nu știa ce să mai facă așa că l-a dat pe mâna mea.
Acum 30 de ani, când le-am spus părinților că vreau să studiez publicitate,
mi-au spus: „De ce nu te faci arhitect sau doctor?”
Ținând cont de asta, m-am întrebat:
„Dacă e mai mult decât atât și poate nu-mi dau seama?”
Când Jero mi-a zis:
„Așa funcționează, există ligi, ești plătit pentru asta,
uite câți abonați am pe YouTube!”
Așa că am început să-l încurajez.
Fără să-i spun,
am început să prioritizez antrenamentului său.
Dar un părinte trebuie să ia decizia asta.
Când am înțeles despre ce e vorba,
am văzut-o ca pe un club de fotbal.
Mereu m-a susținut.
Mereu m-am gândit că nu-l merit, fiindcă m-a susținut mereu
și nu știam să-i mulțumesc.
Jero spune că e foarte greu pentru mama lui, dar, când a înțeles,
a devenit una dintre cei mai mari susținători ai lui.
Când vezi că un om se schimbă și te felicită, te simți ușurat.
JERÓNIMO S-A MUTAT ÎN EUROPA CA SĂ AVANSEZE ÎN CARIERA DIN ESPORTS
ȘI SĂ LUCREZE ÎN CALITATE DE CREATOR DE CONȚINUT
Să poți crea conținut și să-l distribui
este o șansă oferită de media digitală,
iar media și cluburile tradiționale de sport n-o pot face.
Fotbalul nu e rivalul meu, Netflix, da. De ce?
Fanii vor mereu conținut nou.
Dacă pot să le ofer conținut 24/7 prin echipa mea,
prin creatorii de conținut,
prin jucători, prin club,
voi avea acei fani necondiționat.
Relația cu jucătorii e similară cu cea din fotbal.
Sunt sportivi cu contract și salariu,
dar, în mediul digital,
trebuie să aibă mai mare grijă de imaginea lor decât cei din fotbal.
Trebuie să fie și jucător, și creator de conținut.
Pentru un profesionist, nu e destul să joace bine.
Trebuie să distreze ca să aibă un public mai mare.
Aici intervenim noi.
Noi, YouTube-rii, ajutăm lumea să se distreze.
Mă uitam pe YoTube și la eSports.
Mi-am dat seama că am o voce ce poate fi folosită,
vocea mea, abonații de pe YouTube și s-o extind la eSports.
Am început cu YouTube alături de colegii de clasă
și prin asta am devenit interesat de lumea internetului, a eSports.
Atunci nu se numea așa.
Am mers la un casting și ne-au ales.
În principal vorbesc despre jocuri video
și uneori, anime.
Fac topuri despre aspectele jocurilor
și încerc să fac parodii.
E foarte ciudat cum asta a devenit o carieră pe YouTube.
Nu o poți învăța, nu o poți alege.
Am devenit faimoasă prin perseverență, asta a fost important.
Creez conținut care atrage.
Dacă se lansează un joc, îl cumpăr, mă filmez jucându-l,
ca și alții să se bucure de el.
Eram acasă, mă uitam pe YouTube
și, într-o zi, mi-am zis: „Eu de ce nu? Mă joc toată ziua.”
„Eu de ce nu le-aș arăta?”
Mulți spun că, ținând cont de dificultățile mele,
joc mai bine decât cei fără handicap la mâini.
Am făcut un clip fiindcă voiau să știe cum joc.
Apoi, canalul meu a luat avânt.
Părinții mei erau confuzi și m-au întrebat: „De ce faci asta?”
Am zis: „Nu știu, tată. Mă distrez. Nu știu. Îmi place.”
Tu te distrezi în grădină, eu joc jocuri, le înregistrez și le postez.
Cele mai mari vedete nu sunt actori, oameni cunoscuți din presă.
Aceștia sunt oameni din online. Te uiți la oameni de pe YouTube
sau de pe Instagram și vezi că au mai multă influență
decât unii dintre cei mai mari actori.
Cei care ne facem opinia auzită punem bazele imaginației colective.
Iar copiii care ne ascultă nu au nevoie de profesori
sau să li se spună ce e bine sau rău.
Cred că, dacă transmitem valori
și un mod de a înțelege viața, viața socială,
ajutăm la înființarea societății de mâine.
Tehnologia va continua să schimbe lumea așa cum o știm,
îmbunătățindu-ne calitatea vieții,
dar și prezentându-ne noi provocări.
Trăim într-o revoluție nemaivăzută,
în care comunicarea și conexiunea nu doar că ne lasă să ne jucăm în moduri noi,
ci și transformă modul în care jucam.
VR și AR vă permit să aveți o interacțiune naturală cu lumea.
Nu veți avea o consolă sau un afișaj,
ea va fi acolo, transparentă.
Nici nu vă veți gândi la ea.
Ajută abilitatea computerului
de a înțelege lumea în mod inteligent.
Și există un prag al transferului de date
pe care 5G îl depășește.
În timp real, vom avea realitate virtuală,
realitate augmentată, jocuri HD
care vor sparge toate barierele
și vor permite copiilor din toată lumea să se împrietenească,
mulțumită lumilor virtuale în care vor trăi.
Istoria se creează în fața voastră,
dar și dispare.
Ceva cu care ne-am obișnuit a dispărut deja
până când ne-am documentat și ne-am obișnuit cu el.
Ce se va întâmpla? Își vor lăsa amprenta asupra omenirii?
Sau asta e cultura? O cultură a efemerului.
Ne unesc mai mult ca niciodată într-un moment
când avem un mediu ostil în lumea noastră
pentru comunitate, pentru credința în alții,
și când joci aceste jocuri, toate astea dispar.
E logic să fii sceptic sau să te temi de ceva nou.
Industria trebuie să se implice,
dar avem nevoie de sprijinul guvernelor și al părinților.
E foarte ușor să dai vina pe jocurile video.
Trebuie să știm că suntem responsabili pentru copii
și că nu putem evita asta.
Până la urmă, dacă îți faci griji pentru copiii tăi,
fii atent la ce fac, interesează-te, vorbește cu ei despre asta.
Le-ar plăcea ca tu să asculți despre ce iubesc ei
și apoi să judeci.
Societatea are mereu o problemă cu un mediu nou.
De ce să nu învățăm din el?
Când ești gamer, joci.
„De ce faci asta? Ieși în lume! Fă-ți o viață!”
Dar ai o viață.
REGIZORUL ȘI ECHIPA DE PRODUCȚIE
DEDICĂ ACEST FILM ÎN MEMORIA LUI MICHAEL HOLYLAND ȘI A LUI ASIER LEAL
PENTRU CĂ NICIODATĂ NU TE OPREȘTI DIN JUCAT…
Subtitrarea: Ramona Coman