Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Videohry ze 70. let
vytyčily způsob, kterým hrajeme dodnes.
Hrajeme jednotlivě, ve skupinách,
za použití mentálních i fyzických schopností.
Volný čas, touha vítězit nebo se učit.
Nepřestaly se vyvíjet.
Rodiče a děti dnes čelí obrovským výzvám.
Svět, ve kterém internet změnil způsob, jakým komunikujeme,
způsob, kterým se potkáváme.
Svět, ve kterém videohry mění způsob, jakým hrajeme.
Nevěděli jsme, do čeho jdeme,
takže je potřeba dát si pozor na případná nebezpečí.
Je posedlý, aby si našel vhodnou hru na hraní.
Nechcete, aby vaše dítě četlo knihy 12 hodin denně.
Taky netoužíte, aby celý den lezlo na stromy.
Narodily se do propojeného světa.
Děti potřebují svůj vlastní volný čas.
Otázkou zůstává, kolik je tak akorát?
Nemůžeme regulovat něco, čemu nerozumíme.
Takový je dneska svět.
Nechtějí slyšet, že hraje dívka.
Běhání, kopání do míče. Dává vám to pocit,
že jste u toho.
Uspět ve virtuálním světě bylo to jediné,
o co mu šlo.
Esport je esport a hraní je hraní.
Společnost má s novým médiem problém pokaždé.
Proč se nepoučíme?
Posun od mechaniky a analogové technologie
směrem k digitální elektronice
vyvolal revoluci, která mění způsob, jak žijeme.
Jako nikdy předtím.
Začalo to ve 40. a 50. letech,
kdy vědci vyvinuli první počítače.
Na některých z nich
bylo možné hrát hry jako šachy, dámy nebo OXO,
druh piškvorkové hry, kterou vyvinul britský profesor
Alexander Douglas.
V roce 1958 přišel William Higinbotham s Tenisem pro dva,
hrou na osciloskopu. Šlo a analogový počítač,
na kterém byly založeny pozdější hry jako třeba Pong.
Spacewar! je prostorová bojová hra,
kterou v roce 1962 vyvinul institut v Massachusetts.
Je považován za první videohru,
protože se dal hrát na mnoha různých počítačích.
Videohry začaly být veřejně k dispozici až po Pongu.
Nejdřív byly arkády, pak se přesouváme na domácí konzole.
První domácí konzolí byla Magnavox Odyssey.
MANAŽER VIDEOHER
KOMERČNÍ MAGNAVOX, 1972
Rodiny, které jsou ochotné nechat to na televizi,
se často ocitají v nemilosti, co se výběru zábavy týče.
Zatímco pro lidi, kteří umí z televize vytěžit maximum,
je tady Odyssey,
elektronická hra budoucnosti.
Pak se začaly objevovat všechny ty Pongy a Atari.
Počítače začaly přebírat nadvládu.
V 80. letech je tu Commodore 64, Nintendo Entertainment System
a Sega Master System.
To byla vážně revoluce, protože tyhle hry mohl doma hrát každý.
Nemuseli jste chodit do herny.
Možnost hrát v soukromí nebo lokálně přicházela s rozvojem technologií.
V dávných časech her SEGA jste měli doplněk,
který vám umožnil napojit se na internet a hrát s ostatními.
Vytvořili jsme MUD. Nebylo to ale tak obsáhlé,
jak jsme chtěli, protože počítače nebyly dost výkonné.
Jak technologie pokročila a internet začínal být dostupnější,
setkáváme se s PlayStationem, Xboxem
a mnoha dalšími počítačovými hrami.
Byly zapotřebí servery, které by obsloužily veřejné prostory,
kde se všichni připojují přes internet.
Pak se dali najít protihráči.
Bylo to převratné.
Už nebylo nutné někoho znát, abyste si zahráli.
Stačilo počkat si na hru a na někoho, s kým si zahrajete.
S příchodem internetu a rychlým domácím připojením
vzrůstá doba, kterou děti a mladí
tráví u digitálních a on-line her.
Někteří rodiče tuhle digitální dobu zaspali
a přestali tak rozumět potřebám a zájmům svých dětí.
Způsobu, kterým si hrají, a co jim přináší radost.
Zcela novému životu.
Co to kurva je?
Vývoj on-line her,
spolu s vývojem sociálních médií,
umožnily tento druh hráčské kultury,
ke které se přidala řádná porce fandovství,
větší počet zainteresovaných médií.
Lidé svým obsahem k rozvoji on-line her přispívají
a zároveň podporují tvorbu on-line komunit.
Na YouTube, Twitchi a dalších platformách vidíte,
jak lidé využívají videohry a ovlivňují tím svět,
který míří daleko za hranice očekávání.
Mladší lidé si s videohrami rozumí lépe.
Hraní videoher miluju už od dětství.
Usnadnilo mi to i další životní aspekty,
sdělit, co dělám,
a spojit se s publikem jiným způsobem,
než na svém vlogovém kanále.
Býval jsem příležitostný hráč, ale pak se to změnilo.
Soustředil jsem se na humor, skeče a videa.
TVŮRCE OBSAHU MEXIKO
Chtěl jsem do toho vnést zanícení, něco úplně nového.
KAŽDÝ DEN JE NA INTERNETU PŘENÁŠENO 500 000 ŽIVĚ VYSÍLANÝCH SEKVENCÍ,
KTERÉ POSTIHUJÍ 15MILIONOVÉ PUBLIKUM
Tys zapnula topení, blbko!
Jasně že jo!
Proč jsi ho zapnula? To nedává smysl!
Proboha!
Zatraceně! Teď začne říkat…
Zničíš podlahu!
Bože!
Všiml jsem si, že když děti hrají videohry a vy je přerušíte,
přijde výbuch agresivity.
Neobvyklá reakce, která pro tu osobu není typická.
SPISOVATEL A MARKETINGOVÝ EXPERT
V dětských životech se toho často odehrává víc,
takže přílišné hraní je symptom, nikoli samotný problém.
Kurva!
S vámi je to fakt…
Proč?
Hodil jsem ovladačem, ten odskočil.
Tlačítko L1
spadlo pod stůl…
MADRID, ŠPANĚLSKO
…a ovládání se rozbilo.
Asi je něco rozbitého uvnitř,
protože když s tím zatřepete, chrastí to v něm jako rumba koule.
Něco bude uvnitř rozbité.
Když ho od toho odháním, říká: „Ne, počkej.“
To „počkej“ může být i hodina. Nikdy nemá dost.
ARCHITEKTKA, MÁMA HRÁČE
Naštve se a uteče k sobě do pokoje.
Máma mi hraní nezakazovala, ale nechtěla, abych hrál moc dlouho.
Nechápala tu přitažlivost, protože s tím nevyrůstala.
Prostě ji to minulo.
Přišlo mi to v pořádku.
Byl jsem malý, nemohl jsem to vědět, stejně tak to nevěděli rodiče.
Nevěděli jsme, že by mi to mohlo nějak uškodit.
Táta říkal: „Přestaň.“
Musel jsem hrát a říkal si: „Ty tomu nerozumíš.“
Je posedlý,
aby si našel vhodnou hru na hraní.
Ve všední dny ho hrát nenecháme, protože se musí učit.
Máma říká, že to není nic dobrého,
ale když nemůžu hrát ve všední dny, chci hrát o víkendu.
MADRID, ŠPANĚLSKO
Nelze z toho jednoznačně vinit děti
nebo jejich rodiče.
Je to o poznání prostředí, ve kterém se děti pohybují.
Rodinný život se díky technologiím změnil.
Rodinný život se hodně změnil i kvůli tomu, jak se děti baví.
Rodiče mají obavy, protože jsou obklopeni množstvím informací
ohledně případného nebezpečí.
Kolik času hraní věnují,
jak hry ovlivňují jejich společenský život nebo rodinné soužití.
Jejich jednání by mohlo způsobit morální paniku.
Když se ohlédneme do historie, upoutá nás,
jakou paniku v 17. a 18. století způsobily mladé dívky čtením románů,
což pro ně údajně nebylo přínosné.
Hraní má však jednu odlišnost
a tou je sociální interakce.
Čtení románu nebo poslech rádia
jde jedním směrem.
Tohle je o komunikaci.
A to může vyvolat problém, protože to rodičům může být nepříjemné.
Zaprvé nevědí, na co se jejich dítě nebo mladistvý dívá,
s kým se baví nebo on-line setkává.
A jsou to oprávněné obavy.
Jak vás vaši rodiče chrání?
Moje maminka říká:
„Pozor na ostré předměty.“
Chrání mě před pavouky.
Pořád se dívá pod postel.
Mám chrániče na kolena, lokty a helmu.
Nic jako upír, který krade oblečení, neexistuje.
Máma mě nutí zapínat si bezpečnostní pás.
„Než budeš přecházet, musíš se mě chytnout za ruku.“
Mohlo by mě
srazit auto.
To by bolelo.
Máma mě nutí nosit hokejový chránič do pusy,
protože zuby jsou hodně důležité.
Když někde čekáme, musím se jí držet, protože by mě někdo mohl unést.
Cizí člověk představuje nebezpečí!
Jak vás rodiče chrání v on-line prostředí?
Tak to nevím.
Chceme vzdělávat rodiče,
odborníky i různá odvětví,
abychom je naučili chránit děti na internetu.
Děti se tam mohou setkat s nevhodným obsahem,
který neodpovídá jejich věku. Mohou být vystaveny šikaně.
Děti tam často mezi sebou komunikují.
Z určitých skupinových chatů mohou být vyloučené.
On-line se o sobě mohou dozvědět negativní věci,
nebo se setkat s vulgárnostmi.
Když se zabýváte šikanou,
dotazníky jsou pro vás zdrojem spousty informací.
Nestane se to najednou, v jeden den, což působí řadu obtíží.
Zodpovědnost je problém.
Je to problém rodičů, nebo poskytovatele?
Může za to vývojář? Kdo nese zodpovědnost?
Zavěšením telefonu nebo odpojením se nic nevyřeší.
To je jako dítěti říct, ať nekomunikuje.
Vyrostli na tom. První hru hráli na mobilu mámy.
MODERÁTOR A RÁDIOVÝ HLASATEL
Nebo PlayStationu, který je on-line pořád. Sami to vidíte.
Narodily se do propojeného světa.
Jsou takoví a chtějí být takoví.
Je to digitální obdoba kopání do míče venku,
jen je vždy někdo k dispozici.
LONDÝN, BRITÁNIE
Připravte se
na něco, co jste ještě neviděli.
Opravdu jedinečný zážitek.
Vstupte do nového světa her.
Autobus plný zábavných her!
Přijedeme k někomu domů a uspořádáme mu oslavu.
Máme virtuální realitu.
Můžeme sehnat Just Dance,
což je v podstatě ta nejlepší tančící
a mávající super věcička.
Můžete mít Pop Star a zpívat do mikrofonu.
Když chcete, zahrajete si různé videohry,
od Xboxu až po PlayStation.
Nabízíme výhradně dobrou zábavu.
Mám rád Minecraft. FIFA se mi líbí.
Fortnite.
LONDÝN, BRITÁNIE
Ghost Recon.
Mario Kart, FIFA, Clash Royale.
LONDÝN, BRITÁNIE
Trochu neobvyklé, protože je to autobus.
Je tady docela dobrá atmosféra,
protože všichni sedí vedle sebe a zároveň hrají videohry.
Máma mi někdy nedovolí hrát moc dlouho.
Děti to hodně potěší a přitom je to jen pár hodin.
Není to celý den, takže se mohou věnovat i sportu.
Taky grilujeme.
Takže to všechno je součást zábavy a celého programu
narozeninové oslavy.
Při rezervaci mě zajímalo, jestli je to i pro jedince.
Prý ne, je to interaktivní.
Když hrajou hry,
komentují, co právě dělají.
Když jste doma, rodiče se věnují jiným věcem, nebo jsou v práci.
Když hrají videohry doma, každý vystupuje sám za sebe.
Ale na hrací párty
se můžou vzájemně ovlivňovat. Pak přijdou domů
a než aby šel každý do svého pokoje,
můžou se společně zapojit v jedné místnosti.
Chci, aby se všichni zapojili a bavili se.
Pak mám dobrý pocit.
Když skončíme, sbalíme to, dám jim „pápá“ a jede se dál.
Dnes má k internetu přístup jen o něco víc než polovina světové populace,
což ztěžuje dostupnost připojení
v odlehlých a venkovských domácnostech.
EL HIERRO JE MALÝ VULKANICKÝ OSTROV V ATLANTICKÉM OCEÁNU,
POBLÍŽ AFRICKÉHO POBŘEŽÍ
Tenhle pozemek vlastnil dědeček.
Tohle je heroická plodina rostoucí na strmém svahu. Sklon je 70 %.
Vášeň pro víno mi byla vštěpena. Snažíme se pokračovat v tradici.
V ROCE 2011 POBLÍŽ OSTROVA VYBUCHLA PODMOŘSKÁ SOPKA TAGORO
Ostrov je stále činný.
Máme tu podmořskou sopku.
Lidé se toho zalekli. Turisté přestali jezdit.
Spousta firem zkrachovala.
VINAŘ A TÁTA HRÁČE
Když se narodil Cristian, započal rozmach prvních počítačů.
MÁMA HRÁČE
Nintendo 64, hry Game Boy. Všechny děti je chtěly na prázdniny mít.
Když byl malý, jeho bratr hrál Maria.
Cristian už ve dvou letech
ukazoval na televizi a říkal „Mario“.
Nikdy jsem neměl počítač a odjakživa miluju hry na mobily.
Před Clash Royale jsem hrál hodně na mobilu.
PROFI HRÁČ, CLASH ROYALE
Pro Nintendo 64 jsem měl dokonce převaděč na mobil.
Na osamoceném ostrově
jsme měli nespočet problémů s pokrytím.
Takže se neustále hledalo místo, kde bylo dobré připojení.
Když jsem začínal, trpěl jsem.
Internet dva tři dny nešel a já nemohl hrát.
Jako rodiče jsme se báli,
protože hraním na mobilu trávil hodiny.
Otec za mnou přišel do pokoje, aby mi řekl, že je oběd na stole,
a já ho prosil, aby počkal. Povídá mi: „Čekat? Jdeš hned!“
Vysvětloval jsem mu, že hraju, jenže oni on-line hraní nerozuměli.
Nemůžete přestat.
Hrajete proti někomu v reálném čase.
Mnohokrát mi telefon zabavili.
Dostal jsem ho zpátky až po složení zkoušek.
Čím byl větší, tím pro nás bylo složitější
nařizovat mu, aby nám Game Boy odevzdal,
nebo ho vypnul.
Hrál dál. A pořád víc.
Nikdy nezapomenu, jak jsme doma večeřeli, když náhle řekl:
„Mami, tati, musím vám říct,
že hraju hru, které se možná upíšu.“
Nám to připadalo jako hrozný nesmysl.
„Dají ti smlouvu?“ „Jo, taky výplatu a sociální zabezpečení.“
Když mu přišlo tričko a telefon, začínali jsme tomu věřit.
Hrál za dva kluby ve Španělsku
a najednou přišel s tím, že by mohl přesídlit do Los Angeles.
PO UZAVŘENÍ SMLOUVY
JEL CRISTIAN HRÁT CLASH ROYALE NA WORLD CUP
Hráli jsme semifinále.
Táta mi řekl, že mě všichni ve vesnici podporovali.
Někteří lidé tu hru nechápou,
ale kvůli němu taky přišli.
Na fotbalovém zápase taky řveme společně, aniž bychom se znali.
Na druhou stranu chápeme, že gól padne ve chvíli, kdy je míč v síti.
Jenže u Cristiana jsme netušili, co dělá.
Když ale po výhře zvedal ruce,
byli jsme z toho nadšení.
Kanariooo vítězí!
Šestá výhra pro tým Liquid po sobě!
Dva proti dvěma!
Je z něj profík. Ode dneška ho to bude živit.
Dělá to, co má rád, a to je na tom to nejdůležitější.
Pracuje a to ho činí šťastným.
Dostává se mu duševní i peněžní odměny.
- Toť vše. - Když ho lidi vidí ve zprávách,
napadá je, že by to měli dovolit hrát svým dětem.
Jiní prohodí: „Mým dětem jsem řekl, ať to nehrají.“
Je to jen jedna z mnoha možností.
V 18 jsem nevěděl, co mám dělat. Nyní se mi naskytla tahle příležitost,
což mi vyhovuje.
Pokusím se v tom pokračovat.
Žijeme ve čtvrti,
kde je nízká vzdělanost a značná chudoba.
Lidi tady jsou to jediné a nejdůležitější, co máme.
Tvoříme projekty, které lidem umožní pochopit,
že tahle komunita není jen místo,
kde se dějí samé špatné věci.
MAJORA SPUSTILA PROJEKT
CHTĚLA MLADÉ LIDI ANGAŽOVAT V SOFTWAROVÉM PRŮMYSLU
Pořádáme řadu herních turnajů, hlavně abychom v našich řadách
objevili nové talenty.
Je to lepší způsob. Přijít totiž k někomu a říct
„Máme pro tebe práci v IT,“
i kdyby někdo měl ty schopnosti a dovednosti,
byli v mnoha ohledech tak demoralizovaní, že by neřekli:
„Dobrý, to dám.“
Takže nám došlo, že turnaje jsou skvělý způsob
jak poznat své sousedy,
najmout si talentované
a navíc úžasný způsob k utužení komunity.
17. 7. 2014, NEW YORK
Hledím si svého. Dejte mi pokoj!
Už jsem to říkal minule, nechte mě.
- Počkej. - Nesahej na mě.
Pracky pryč.
Zatraceně.
Nemůžu dýchat.
ERIC GARNER O DVĚ HODINY POZDĚJI ZEMŘEL
Celé to pochopitelně bylo tragické. Ze strany policie
to byla další
ukázka použití nepřiměřené síly
proti lidem tmavé pleti. Bylo to nedovolené rdoušení.
Tohle se jen tak neututlá, jako v mnoha jiných případech,
kdy zasahující policista ani nebyl obviněn.
Myslím, že všichni, ve městě New York především,
byli v mnoha ohledech napružení.
Naše ulice! Čí jsou ulice?
Nemůžu dýchat!
Báli jsme se, že bude docházet k násilným potyčkám
mezi policisty a zdejšími lidmi.
Tak jsme si říkali: „Jak jen dát lidi dohromady?“
Rozhodli jsme se uspořádat turnaj v Call of Duty.
Soutěžní klání.
Okrsek byl ochotný uspořádat to s námi.
Využijme to jako příležitost a ukažme,
že jsme přístupní, ochotní mluvit, zahrát si.
Vážně jsme netušili, co se stane.
Byli tam poldové, kteří hráli převážně s mladými lidmi.
Všechno černoši a Hispánci. Lidi, kteří se spolu kamarádili.
Hraní není zdaleka tak nebezpečné,
jak si tolik lidí myslí.
Může být využité i pro dobrou věc.
Hned po rozsudku v případu Erica Garnera nedocházelo k tolika násilnostem
ze strany policie ani komunity.
Udržet klid a pořádek v tomto případě téměř nic nestálo.
Oslavu násilí musíme v naší společnosti potlačit.
Patří sem i všechny ty hrůzostrašné videohry,
které jsou v současnosti běžné.
Pro dnešní problémovou mládež
je snadné obklopit se kulturou, která oslavuje násilí.
V případě médií nebo popisu situací často dochází ke zjednodušení,
kdy je násilný čin okamžitě dáván do souvislosti s hraním videoher,
přičemž se přehlíží spojitost s chudobou, duševním zdravím,
sociálním vyloučením a podobně.
Pokud jste s videohrami nevyrostli,
budete velmi pravděpodobně věřit tomu,
že mezi násilnickými hrami a agresivitou je souvislost.
Víme, že mnoho mladých lidí hraje násilnické hry.
V myslích lidí se jedná o příčinnou souvislost,
což ale v rámci sebraných dat tvrdit nelze.
Když budete blíže zkoumat počítačové hry a násilí,
brzy dojdete k poznání,
že lidé, kteří takové hry hrají, se stávají násilníky.
Jev zvaný výběrové zkreslení nabádá, že hrající lidé jsou násilní.
Jako když si přečtu romantickou novelu.
Udělá to ze mě automaticky romantika?
Nebo tu novelu čtu, protože jsem romantického ražení?
Co převažuje?
Na základě dlouhodobých studií je to ta druhá možnost.
To znamená, že je potřeba se na takové lidi po letech podívat
a ptát se, zda jsou většími násilníky. No, nejsou.
Ti, kteří jsou násilníky, jimi byli již od samého počátku.
To ale neznamená, že hraní nemůže vyvolat násilí.
Samozřejmě může,
stejně jako ho můžou vyvolat televizní zprávy.
Přesně jako i filmy mohou mít za následek násilí,
nebo ho vyvolá jednání politiků.
Násilí může spustit řada věcí. Hry k nim patří,
ale nehrají v tom prim.
Lidé,
kteří si s počítačovými hrami
dělají starosti, přestože je nehráli, ve stáří zemřou.
A to znamená, že každý, kdo žije, počítačové hry hrál.
Vědí, že nepůsobí násilí, nestali se násilníky. Ani jejich známí.
Vědí, že je to nesmysl.
Nemůžu ho z toho dostat. Vzhůru celou noc.
Výdrž.
Nepodceňuj ji.
KONEC HRY NOVÁ HRA
Oddanost!
Připraveni? Do toho!
Přesně to potřebujeme!
ARMÁDA TĚ POTŘEBUJE
Britská armáda se při náboru zaměřuje na hráče,
protože se ukazuje, že mívají dovednosti potřebné v armádě.
Armáda tím chce naznačit, že v představách mileniálů a generace Z
vidí potenciál.
Svět zábavy a videoher…
TVŮRCE OBSAHU
…skýtá řadu kariérních příležitostí, nejen hraní.
Hraní je kultura.
Jako najímání profíků z jiných kulturních odvětví.
VÝKONNÝ ŘEDITEL, AEVI
Specialisté z filmové branže, muzikanti, lidé zabývající se literaturou.
Při tvorbě her jde o něco zcela jiného
než jen být dobrý v hraní her.
Na druhou stranu, pokud toho o hraní víte hodně,
může vám to při vytváření podoby her pomoci.
Jako herní vývojář
ale musíte být dobrý programátor, inženýr
nebo ucházející umělec.
Případně kupříkladu dobrý muzikant.
Johnnymu ve čtyřech letech diagnostikovali
vadu řeči a jazykovou poruchu.
Ve škole měl obtíže.
Choval se jinak než všichni ostatní.
Nezvládal učební tempo.
Měl jsem zánět středního ucha, což mi bránilo naslouchat tak jako nyní.
Slyšel, jako by byl pod vodou, takže měl všechno tlumené.
Ostatní děti ho trochu odstrkovali. Taky si prošel šikanou a podobně.
Tím pádem neměl John jednoduchý život.
JOHNNY PO OPERACI UŠÍ
Když se po operaci probral, bylo to jako by vstoupil do jiného světa.
Zjištění, že slyší normálně, to bylo…
Vzpomínám si na ten jeho výraz.
Jako by se probral do zcela jiného světa.
Rád si hrál s kamarády, ale samotu měl taky rád.
A tím se dostal k hraní.
Hrával spoustu videoher.
Na trhu se objevil Mario,
taková jednoduchá hra s italským chlapíkem,
který skákal nahoru a dolů, narážel do zdí…
Ta hudba byla parádní. Prostě…
Víte, standard MIDI, starý retro zvuk,
bylo to takové návykové a nutilo vás to hrát dál.
Vždycky ho přitahovaly hry, které obsahovaly jistou hudební formu.
Když mu bylo devět, koupili jsme mu bicí.
Vyrůstal jsem s láskou k Hvězdným válkám,
pamatuju si melodii Lukea Skywalkera.
Když to hrajete, tak vás to ohromí.
Při hře jsem si připadal jako součást hry,
více spoután s hudbou.
Měl jsem možnost stát se jednou z postav.
Úplně mi to změnilo život.
Jo, tím bych se chtěl zabývat.
Chci psát hudbu, která vypráví příběh.
Psaní hudby pro hry mi svým způsobem pootevřelo dveře
do světa filmu a televize.
Mezi filmem, televizí a hrami není propastný rozdíl.
Všechno to nakonec směřuje k jedinému. K vytvoření zvukové scény příběhu.
Když získáte představu o hudebním pojetí,
spojíte se na té dlouhé cestě s vývojáři,
postupujete hrou a komponujete hudbu.
Jdete do toho, protože se chcete oprostit od reality,
od reálného světa,
a zažít jistá dobrodružství.
A hudba vás k tomu strhne pokaždé.
Většinu toho vytvořil zcela sám.
Dotáhne do konce všechno, co si zamane.
Jsem na něj nesmírně pyšná a miluju ho.
Táta mi koupil, pokud se nepletu, PlayStation.
Byla na něm FIFA 98.
Hrával jsem fotbal.
Propracovával jsem se nahoru, téměř se mi podařilo
stát se profíkem,
ale vážně jsem si zranil kotník.
V té době jsem začal hrát hry daleko víc.
Hrál jsem za Las Palmas. Vyřadilo mě zranění kolene.
PROFESIONÁLNÍ HRÁČ, FIFA
Mým útočištěm se stala FIFA na hrací konzoli.
PROFESIONÁLNÍ HRÁČ, FIFA
Zpřetrhal jsem si vaziva a meniskus. Musel jsem skončit.
Otec chtěl, abych hrál za Ajax, ale jsem ve Fortuna Sittard.
Říkal mi: „Jestli na to máš a chceš jít za svým snem, jdi to toho.“
O2 ARÉNA LONDÝN, BRITÁNIE
FIFA eWorld Cup se koná každý rok a rychle se rozrůstá.
Nyní se více jak 20 milionů hráčů po celém světě
a před zraky 47 milionů fanoušků
snaží kvalifikovat do finále.
Digitální zápasy se rovněž začínají konat souběžně se skutečnými zápasy,
v nejlepších fotbalových ligách a mezi národními týmy.
Do Norska a Švédska jsme jeli hrát se španělským národním týmem.
Oni hráli fotbal, my esport.
Bylo to velice dojemné a významné. Fotbal a počítačové hry se sbližují.
Mladá generace má ráda fotbal, ale videohrami je posedlá.
VEDOUCÍ SPORTU
Spousta dětí hrajících League of Legends fotbal ráda nemá.
Je pro ně nepřijatelné, že 90minutový zápas může skončit remízou.
ŠÉF MOVISTAR RIDERS ESPORTS
V League of Legends ve 30 minutách zabijí draka,
mohou bojovat s mocnými příšerami a porážet ostatní hráče.
Akcí si můžete být jistí.
Dosáhnout statutu spojenců
je pro kluby a jednotlivé ligy velká výzva.
Nemají rozdílné cíle.
Ve světě designérství videoher převládají dva trendy.
Volně dostupné hry,
které hrajete zadarmo, a pak si k nim můžete dokoupit drobnosti.
Pak existuje převrácený model zvaný „zaplať a vyhraj“,
ve kterém musíte nakupovat, abyste byli lepší.
FIFA je zaplať a vyhraj.
PROFESIONÁLNÍ HRÁČ, FIFA
Platíte ne kvůli výhře, ale výkonu.
Ve hře jsou obálky s kartami,
k jejichž otevření musíte použít skutečné peníze.
Máte-li štěstí, získáte dobré hráče. Pokud ne, máte průměrné.
Myšlenka aplikace hazardu je u her problém už léta.
A kvůli zavedení
takzvaných „loot boxů“ se to přiostřuje.
Výrobci je označují za překvapení, což je pouhý eufemismus
za skutečné „kupuješ a vůbec nevíš co“.
Takže se vám ve hře objeví box,
který si koupíte a doufáte, že získáte dobrou položku.
Třeba novou pokožku nebo jiný typ zbraně.
Zaplatíte a sledujete, co se bude dít.
Jako když sledujete výherní automat.
Na konci se něco objeví. Může to být, co chcete, nebo taky ne.
A když to nevyjde hned, pokusíte se o to někdy příště.
Jsou lidé, kteří utratí stovky a tisíce, aby získali, co chtějí.
Takové hry jsou pro 12leté a starší.
ŘEDITEL THE GLOBAL ESPORTS ACADEMY
Hry obsahující loot boxy
by měly být automaticky určeny hráčům starším 18 let.
Mimochodem, neměly by být daněny jako videohry, ale jako sázkové hry.
Firmy dodávající hry musejí vydělávat.
Peníze se dají vydělat i jinak. Není nutné lákat do hry
pomocí klamu, hlavně z psychologického hlediska.
Má to co dělat s upevňováním závislosti
a tak podobně.
Hry by lidem měly sloužit jako zábava.
Celé odvětví si musí uvědomit, oč běží.
Jistě, jsou to firmy, tak musí tvořit zisk.
A pro miliony dětí a mladých lidí
jsou tu skutečně pro jejich dobro,
ale nemůžeme se k tomu točit zády, protože i odvrácená strana je důležitá.
V této chvíli hovoříme o tisících dětí, které nežijí normální život.
HOLANDSKÁ KLINIKA YES WE CAN YOUTH CLINICS
LÉČÍ MLADÉ LIDI S HRÁČSKOU ZÁVISLOSTÍ
Vždycky jsem se cítil od své rodiny a přátel hodně odtažený.
Hraní mi poskytovalo únik a úlevu.
Byl to jistý druh radosti, kterou mi nic jiného v životě nedávalo.
Začíná to tím…
VINIHO TÁTA LONDÝN, BRITÁNIE
…že si všimnete, jako by se za tu hru
schovával.
Odmítal jsem
vycházet z ložnice.
Měl jsem strach z navazování kontaktů a ani jsem nevěděl, jak je navazovat.
Závažnost problému
si uvědomíte ve chvíli, kdy začne váznout komunikace.
Když…
už nejste schopni
vzájemně se tolerovat.
Popíral jsem to.
Přičítal jsem to na vrub své úzkosti a depresi.
Pamatuju se, jak jsem o tom mluvil s tátou a on se ptal:
„Co je s tebou?“
Odpověděl jsem mu: „Nevím, co se děje.“
„Jen vím, že se mi to vymyká z rukou.“
„Něco mi brání
a připadám si bezmocný.“
První krokem je přiznat si, že máte problém
a že ho nedokážete vyřešit sami.
Většina dětí si ten problém uvědomuje,
ale řešení, která naleznou,
zkrátka nefungují.
Ať už je to konzumace kokainu, pití alkoholu,
pořezání se, sebepoškozování,
izolace anebo samozřejmě hraní videoher.
Mezi 15 a 18 hodinami denně.
Herní návyky se stávají poruchou ve chvíli,
kdy nad hraním přestáváte mít kontrolu.
Daná osoba má oslabené vnitřní kontrolní mechanismy.
A hraní má ve srovnání s ostatními životními aktivitami
zvýšenou prioritu.
Už nebudu chodit do školy, do sportovních klubů,
přestanu komunikovat s rodinou i přáteli. Převezme to vládu nad vaším životem.
Více než „kolik času“
je důležitější otázka „proč“.
Proč hraješ videohru?
A v podstatě jde o to,
jestli to hrajete, protože to chcete.
Je to volba?
Nebo máte pocit, že to hrajete, protože musíte?
Pocit nutkání a posedlosti.
Nejdřív jsem si myslel, že to je kvůli depresi,
protože jsem býval nervózní. Hodně neklidný.
Ale později jsem zjistil, že jsem na tom závislý.
Ve chvíli, kdy se cítí dostatečně v bezpečí,
aby se začali svěřovat se svými problémy,
traumaty, úzkostí, depresí a tak podobně,
je konfrontujeme, abychom se ujistili, že se jejich chování mění.
Skončil jsem.
Dost hraní. Požádal jsem rodiče, aby mi odebrali počítač,
hrací konzole, všechno.
Uposlechl
mé rady.
Hodně to závisí
na vaší vůli, odhodlání.
A podle mě je hodně odhodlaný.
Pokud děti a mladí lidé naleznou při hraní správnou rovnováhu,
trénují tak 40, 50, 60, 70 hodin týdně,
aby se mohli zúčastnit nadcházejícího turnaje a vydělat peníze
nebo se zlepšit,
v čem je rozdíl ve srovnání s profesionálním fotbalistou? Žádný.
Nikdy sem nepřišlo dítě, které by bylo zároveň hráčem esportu.
To se nestalo. Nikdy.
Protože je trénují, mají své kouče.
Někdy i rodiče, kteří je motivují nebo jim pomáhají.
Máme tu jiné osoby, ty odloučené,
o kterých neslýcháte, nevidíte je, ale co jsou neustále on-line.
Když nevíte, co vaše dítě dělá, je to varovný signál.
Když nevíte, co hrají, kolik času hraním tráví.
V rodinách se ohledně hraní traduje řada nepřesností.
Hodně rodičů v podstatě vůbec neví, jak by své děti měli poučit.
Nedokáží je naučit, jak se v životě s hraním vypořádat.
Neexistují žádné důkazy, které by prokazovaly,
že hraní nebo používání tabletů má na dítě a jeho mozek neblahý vliv.
Jde o získání další schopnosti, což může být obohacující.
NEUROPSYCHOLOG
Problémem zůstává časové omezení.
Kolik času dítě s tabletem nebo videohrou tráví?
To musíme omezovat.
Protože když hrají moc dlouho,
zanedbávají ostatní věci nutné pro jejich přirozený vývoj,
jako je hraní si s ostatními dětmi, poznávání nových předmětů, sportování.
Jako rodič jste zodpovědný za to,
že život vašeho dítěte bude vyvážený.
Nechcete, aby vaše dítě četlo knihy 12 hodin denně.
Taky netoužíte, aby celý den lezlo na stromy.
Problém je sedavý způsob života.
Nejenže nesportujeme, ale mnoho času trávíme sezením…
ÚSTAV ENDOKRINOLOGIE A VÝŽIVY
…ať už hrajeme videohry, sledujeme seriály
nebo sedíme v průběhu pracovní doby.
To vše má negativní dopad na naše zdraví.
Bylo období, kdy jsem na tom byl špatně.
Bylo to pro mě těžké. Celkově jsem si neuměl užívat života.
Měl jsem problémy doma, taky sám se sebou.
Došlo to tak daleko,
že mi diagnostikovali těžkou depresi.
Dokonce i vstát ráno z postele mi činilo potíže.
Měl jsem sebevražedné myšlenky a tak.
Měl jsem fakt spoustu problémů.
Mám takový pocit, že nebýt videoher, nebyl bych tady.
Ani nepoznal lidi kolem videoher.
Když jsme se seznámili, byl dost mladý.
Bylo mu takových 15, možná 16,
ale pořád se smál.
Pořád se chtěl bavit a smát.
Hry hraje strašně moc rád.
Je to taková jeho součást, což je na něm vidět, když hraje.
Jako že je šťastný.
V newyorské čtvrti, kde bydlel,
doma ani neměli počítač.
Nikde žádný počítačový obchod ani nic takového.
Tak si našel místo v New Jersey.
Protože nesportoval, došel jsem k závěru,
že by pro něj bylo dobré zúčastnit se aspoň nějaké soutěže,
aby získal větší sebevědomí.
Brali jsme to ho tam jednou týdně, každý pátek.
A tak se stalo,
že se zúčastnil svého prvního klání…
První opravdové soutěže.
Byl vážně uzavřený do sebe a tichý,
ale čím víc cestoval, tím víc se stával sám sebou.
Konečně si začal víc věřit,
pořád jsem na něj tlačila.
Je to opravdu skvělý hráč a výjimečný člověk.
Jsme skoro jako rodina, úplně jakoby náhradní rodina.
Neustále se o mě zajímá
a strašně moc mi pomáhá.
Mám pocit,
že náš vztah se neustále vyvíjí.
Automobilové závodní hry jsem hrál už od dětství.
Byly to moje oblíbené hry a mohl za to můj otec.
Jako každý jiný kluk,
který touží po Formuli 1, jsem začal u motokár.
Můj bratr se do Formule propracoval, ale já zůstal u motokár.
Mně se ta možnost nenaskytla.
PROFESIONÁLNÍ ZÁVODNÍ JEZDEC
MADRID, ŠPANĚLSKO
V nabídce videoher jsem se snažil najít simulátor,
abych se cítil jako opravdový závodník.
Život mi změnil Gran Turismo 5 Prologue.
V roce 2008 jsem se byl schopen kvalifikovat
na 24hodinový závod v Dubaji.
Velká zkouška v opravdickém autě.
Tam to všechno začalo. Kvalifikoval jsem se.
Byla to fuška, abych dokázal, že jsem řidič,
která porazil 25 000 lidí a musel čelit nástrahám.
Tak jsem tam zastupoval všechny hráče, kteří chtěli uskutečnit svůj sen
stát se profi jezdcem.
A stalo se.
Kombinéza, helma a k tomu 30 nebo 40 aut vedle mě.
Musel jsem to zvládnout.
Přechod od řízení trenažéru na televizní obrazovce
k závodnímu autu s opravdickými soupeři
je obrovský skok.
Situace, kterým na trenažéru nejste vystaveni,
ale ve skutečném autě se s nimi setkáte.
Rizikový faktor. V sázce je váš život.
Když na simulátoru nabouráte, tak zmáčknete restart,
dostanete nové auto a jste v pohodě.
Byl to splněný sen, ale já chtěl víc.
24 HODIN LE MANS, FRANCIE
Tom Kristensen, král Le Mans, jezdec s nejvíce tituly z tohoto závodu,
ke mně přišel, když jsem se prvně objevil, a povídá:
„Lucasi, to jsi ty, kdo se sem dostal přes videohry?“
„A teď jsi tady. Je to možný?“ Říkám: „No jo, je to tak.“
Byl jsem potěšen.
Bylo mim teprve 23
a Kristensen se ke mně přitočil a začal se se mnou o tomhle bavit.
JAKO JEZDEC STÁJE NISSAN
SE LUCAS V ZÁVODĚ 24 HODIN LE MANS DOSTAL DVAKRÁT NA PÓDIUM
Je to úžasný pocit.
Nejlepší den mého života.
Rodina tomu tehdy nemohla uvěřit.
Můj otec byl opravdu dojatý, když mě tam viděl.
Všichni byli.
Je neuvěřitelné, když si pomyslíte, že tři roky po hraní videoher
startujete v nejprestižnějším závodě na světě.
Na motokárách jsem si našel spoustu kamarádů, které zlobím,
protože po 20 letech
díky videohrám pořád soutěžím.
Zatímco už takovou dobu bojují na motokárách,
já se byl schopen dostat do Gran Turisma,
což je opravdová soutěž ve Formula Promotions.
A myslím, že se nám v simulaci podařilo dosáhnout zlomu.
Nyní tak existuje mnoho mladých lidí,
kteří si tímto způsobem plní své sny.
MADRID, ŠPANĚLSKO
KDYŽ BYLO YAGOVI ŠEST MĚSÍCŮ,
DIAGNOSTIKOVALI MU VZÁCNÝ A AGRESIVNÍ DRUH RAKOVINY
Nejdřív jsme si mysleli, že je to omyl.
Bylo mi řečeno, že nasadili léčbu, ale nezlepšil se.
Právě naopak, nemoc se rozmáhala.
Nakonec to postihlo i kosti, kostní dřeň a střeva.
Pak mi řekli, že nevědí, co mají s Yagem dělat.
Zjistila jsem, že v dětské nemocnici v Bostonu
je lékař, který provádí klinické testy.
Nemoc byla potlačena, ale poškodilo to jeho imunitní systém.
To znamenalo další hendikep.
Yago musel být naprosto izolovaný, protože byl bezbranný.
Jakýkoliv virus ho mohl zabít.
Z tohoto důvodu byl odkázán na postel v malé místnosti.
Jako matka jsem své dítě musela nějak zabavit,
protože mi došlo, že 24 hodin denně prostě spát nemůže.
Ředitelka Juegaterapie říká:
„Proč Yagovi nedat herní konzoli, aby si aspoň mohl hrát?“
„Stimulujme ho pomocí her procvičujících paměť,
využíváme puzzle, hry se zvířátky, zkrátka cokoliv,
aby si Yago začal trénovat mozek.“
Byl kreativní, musel rozhodovat, co mu hra přinese,
kterou cestou se vydat, jakou úroveň má zvolit,
se kterým hrdinou se utkat, vytvořit avatara.
PSYCHOLOŽKA
Je to dobrodružná výprava
se spoustou stromů a podzemními doly, ve kterých se dá těžit.
MADRID, ŠPANĚLSKO
Trochu pršelo a utopil se mi králík.
Sestry mi začaly vypravovat, jak se díky hraní videoher
radikálně změnil.
Byl tak zabavený, až zapomněl, že je nemocný.
VICEPREZIDENTKA JUEGATERAPIE MADRID, ŠPANĚLSKO
YAGO PRVNĚ VYŠEL VEN AŽ ČTYŘI ROKY PO NAROZENÍ
Od dveří ušel směrem do zahrady tři kroky.
Najednou se zastavil, tak jsem mu řekla, ať pokračuje.
Stál zcela nehnutě, tak jsem ho dál pobízela.
Povídá mi:
„Mami, podívej. Mám svůj stín.“
- Vysvětlila jsem mu, že ho má každý. - Říká: „Já ho doteď neměl.“
Až pak jsem si uvědomila, že umělé světlo nevrhá stín.
Když byl v nemocnici, tak si myslel, že všichni mají stíny, jen on ne.
Yago se na tabletu seznámil s hmyzem.
A najednou
spatřil mouchu.
Začal ječet, že mě to až vyděsilo.
Musela jsem ho rychle pochovat. Zakrýval si obličej.
Řekla jsem mu, že je to hmyz, a on na to: „Lítá pěkně rychle!“
Yago vyrostl v dospělém světě lékařů a sester,
ale díky videohrám je v kontaktu se svými bratry,
rodinou a kamarády. Ví, co se děje venku,
což dřív mohl pozorovat jen přes okno.
To vše díky herní konzoli a tabletu,
které nám Juegaterapia věnovala v nejhorším okamžiku našeho života.
PO TÉMĚŘ PĚTI LETECH V NEMOCNICI
NYNÍ YAGO ŽIJE DOMA.
Uvědomili jsme si, že musíme polidštit místnosti.
Ty, ve kterých tráví nejvíce času,
může být v nemocnici měsíce, aniž by vyšel ven.
Když je doktoři pustí z pokoje, vylezou a jsou užaslí.
MLUVČÍ JUEGATERAPIE MADRID, ŠPANĚLSKO
Zapomenou, že jsou v nemocnici.
Přišli jsme s charitativní panenkou Baby Pelones.
David Bisbal, Ricky Martin, Shakira, Alejandro Sanz, Richard Gere a další.
Chodíme s ní
po nemocnicích.
SKUPINA LIDÍ
ZALOŽILA VE ŠVÉDSKU PRVNÍ SENIORSKÝ ESPORT TÝM NA SVĚTĚ.
Připraveni? Nezapomeňte pořádně fandit!
Podívej na tu léčku!
Co bude Windy dělat? Už se blíží.
Boj proti terorismu.
A antiteroristé vítězí!
Dá to Rock? Jeden proti třem.
Zbývá 30 sekund.
Rock se snaží dostat nahoru a Teenslayer ho sundavá.
Krása hry spočívá v příležitosti
poznat druhé a pak se přiučit něco o sobě.
Lidé tvoří společenství s lidmi, kterým důvěřují,
od kterých se učí,
z okruhu lidí, se kterými hrají hry.
Vyrůstal jsem ve velice chudé čtvrti,
v komunitě, která byla homofobní, transfobní, často protičernošská,
taky svým způsobem nebo jistou formou pocítila rasismus,
a videohry pro mě byly bezpečným útočištěm.
V oboru nejsou žádní černoši. Kam se poděli?
Peníze jsou fakt důležité, protože vytvořit hru trvá věčnost.
HERNÍ PROJEKTANT
A když…
Nejdůležitější jsou zdroje,
což je přesně to,
co drží černošskou populaci a jejich okolí
mimo obor tvorby her.
S jistým reprezentativním vzorkem se prostě nesetkáváte.
Čím výš se probíráte hierarchií, tím spíš se setkáte s bělochem.
Na spoustě pozic, kde je třeba riskovat, jako je třeba esport.
Přestože existuje mnoho fanoušků, kteří hrají v menším měřítku,
lidé držící se na špici jsou často běloši a většinou muži,
a to proto, že jsou ochotni riskovat.
Tvoje posílené ego.
KAMPAŇ „MÁ HRA, MÉ JMÉNO“, 2018
Ne, holky na to nejsou.
Ať zůstanou v kuchyni.
Hra je v tahu. Máme tu holku.
Má hra, mé jméno byl projekt, který měl posílit postavení žen,
představit jejich přezdívky a zbavit je studu a obav
z jejich používání.
Řešila jsem spoustu komentářů,
a to jsem poměrně dost odolná,
ale někdy vás to prostě dostane.
Když máte špatnou náladu ve špatný den.
Někdy to může být vážně zdrcující, když lidé zjistí, že jste žena,
přestože použijete genderově neutrální přezdívku
a hlasovou službu užíváte s rozvahou.
Pokud to i tak zjistí,
začnou vás najednou zasypávat urážkami, protože vědí,
že jste žena.
Rasismus, sexismus, homofobie,
otevřeně nepřátelské chování,
to je neustále přítomné.
Nezhoršuje se to,
protože žijeme v digitálním světě, je to tak?
Každý má svůj vlastní foťák
nebo spojení se světem přímo u sebe.
46 % VŠECH HRÁČŮ TVOŘÍ ŽENY
ALE JEN 5 % SE JICH DOSTANE NA PROFI ÚROVEŇ
Někteří lidé si myslí, že ženské turnaje v esportu jsou zbytečné,
protože mezi muži a ženami by neměly být žádné rozdíly,
ale ve skutečnosti jsou skvělou příležitostí
k vybudování hráčské základny co se týče dívek a žen.
Ligy jsou smíšené.
Problém je, že ženy nehrajou tak dobře jako muži…
ŘEDITELKA MOVISTAR RIDER
…hrající profesionálně.
Samozřejmě, naší snahou je mít smíšený týmy.
Teď to začíná narůstat. Zdá se to pomalé, ale jde to dost rychle.
Každý rokem se dívkám nabízí víc profesionálních příležitostí.
Bojovala jsem, aby si nemysleli, že mě vybrali jen proto, že jsem holka.
Nechci se stát marketingovou tváří.
PROFESIONÁLNÍ HRÁČKA
Chci, aby mě brali podle výkonnosti.
Můžeme vypadat jinak a mluvit jinak,
mít různá jména a dělat jiné věci,
ale není mezi námi rozdíl.
Všichni můžeme dělat to samé, rozvíjet se a něčeho dosáhnout.
Musíme změnit myšlení
ve vztahu k začlenění, přijímání, názory.
Všechno to, za co bojujeme a čeho chceme docílit.
Chvíli to potrvá.
WALTON NA TEMŽI, BRITÁNIE
Žijeme na malém říčním ostrově na Temži.
Můj manžel měl loď.
Snažili jsme se najít dům, u kterého je kotviště.
Benjy vždycky rád sportoval.
Jeho hlavními doménami byl kriket a bowling.
Bowling začal hrát na své druhé narozeniny
a když mu byli tři, zúčastnil se první soutěže.
Měl na to přirozený talent.
Vyvinula se u něj Osgood-Schlatterová nemoc,
takže při chůzi trpěl velkými bolestmi.
Když hrál ragby nebo vykonával jinou sportovní aktivitu,
tak byl…
Kdybyste ho viděli chodit, přišel by vám jako 70letý.
Doktor doporučil, aby se sportu na chvíli vyhnul.
A tak samozřejmě jaksi zvítězily počítačové hry.
K běžným sportům se už pak nikdy nevrátil.
Profesionálním hráčem se chci stát už od svých deseti let.
Odjakživa sleduju videa profesionálních hráčů na YouTube
A to mi dodává…
Nevím, vždycky jsem se chtěl dostat
na úroveň lidí, ke kterým vzhlížím.
Jako rodič
se ho neustále snažím dostat od počítače, chápete?
No, dochází k bojůvkám.
Ráno musí vstávat do školy, tam ho čeká zkoušení.
Snažím se to mezi školními povinnostmi,
ostatními aktivitami a videohrami tak nějak vyvážit.
A sama za sebe jako rodič
jsem si ani neuvědomila, že existuje samostatné odvětví,
do kterého by se zapojil.
Až do té doby, než se účastnil soutěže s názvem Montana Black.
Pamatuji si, že to byla neděle.
Už jsem byla v posteli,
přišel za mnou a řekl mi, že vyhrál 10 000 dolarů.
Povídám mu: „Vážně? Víš to jistě?“
A on říkal: „No jasně, jsme první.“
Říkala jsem si, že to snad není možné.
Věci pak měly velice rychlý spád.
Založili jsme společnost s ručením omezeným.
Chtěli jsme si založit účet. V bance se vyjádřili v tom smyslu,
že to považují spíš za hazard
než za běžný soutěžní sport.
Oponovala jsem jim,
že kdyby hrál tenis a vyhrál Wimbledon,
tak by mu ty peníze na účet zcela jistě bez obav připsali.
FORTNITE FINÁLE WORLD CUPU
Fortnite World Cup byl v esportu obrovským momentem.
Pro hodně lidí, kteří nehrají hry,
to byl skutečně přelomový okamžik.
Nevěděli, co je to esport.
A najednou se objeví obří akce s nejvyšší výhrou v dějinách esportu.
Taky se to koná v hale, kterou lidi znají díky pořádání turnaje US Open,
takže to znenadání vzbudilo o esport zájem
a lidi ho začínají brát vážně.
MĚSTO NEW YORK, USA
Benjy, ty to mistrovství světa vyhraješ!
New York byla první velká soutěž.
Po pravdě řečeno, Benjy do té doby hrál jen ve svém pokoji.
Byl tak nadšený.
Vlastně všichni jsme byli,
protože se měl konečně setkat s hráči, se kterými mluví léta.
Zřetelně vidíme, jak Benjy sám sundavá jednoho po druhém.
Je v tom přeborník.
Byla to parádní zkušenost. Potkal jsem řadu skvělých lidí.
Byla jsem fakt nervózní.
Po pravdě řečeno, první den turnaje
mě zmáhaly emoce. Pořád jsem brečela.
Dokázal sejmout… Páni!
KYLE „BUGHA“ GIERSDORF SE STAL SVĚTOVÝM ŠAMPIONEM
A VYHRÁL TŘI MILIONY DOLARŮ
BENJY SE DO PRVNÍ DESÍTKY NEDOSTAL
Byl naprosto zdrcený. Touha stát se
jedničkou a šampionem pro něj bylo zcela zásadní.
A z pohledu nás rodičů
šlo o to, abychom mírnili jeho očekávání.
Kdyby se mu nevedlo,
aby se s tím po turnaji dokázal vyrovnat.
Nevím, jak se to stalo.
Myslím, že to byla kombinace toho, že jsem nehrál dobře a taky neměl štěstí.
Myslel jsem, že budu nervózní, ale nebyl jsem vůbec.
Jen jsem prostě nehrál svou obvyklou hru,
proto jsem nepředvedl to nejlepší.
Každý chce být fotbalista.
Jen malému počtu, jednomu procentu, se to opravdu podaří.
U esportu tomu není jinak.
V budoucnu chci být nejlepší.
Budu dál trénovat, jak jen to bude možné,
a budu tomu věnovat veškerý čas i úsilí,
abych to dotáhl co nejdál.
Ať už mé děti zajímá cokoliv,
pokusím se jim pomoci dosáhnout toho, co chtějí.
GALICIE, ŠPANĚLSKO
Když jsem byl malý, byl čas na spoustu her.
Hráli jsme kuličky,
palen, to už je zapomenutá hra, byl čas na fotbal…
DĚDEČEK
…někdy dokonce i bez mičudy.
Místo toho jsme hráli s fuseklí vycpanou slámou.
To byl náš balón.
Neměli jsme jiné možnosti, žádnou televizi, rádio,
takže jsme se přidali k ostatním klukům a hráli různé hry.
Tady v Galicii mívaly rodiny kopu dětí, ale jediného dědice,
který zdědil 3/5 majetku.
Zbylé 2/5 pro čtyři nebo pět dalších bylo málo.
Proto ostatním nezbývalo
než emigrovat.
Museli se plavit lodí, cesta trvala asi měsíc.
Neměli peníze. Kromě balíčku s oblečením si nic nevzali.
Každé dva nebo tři měsíce poslali dopis,
který dorazil za jeden, dva nebo tři měsíce.
Léto jsme trávili v rodišti otce,
v malé vísce v Galicii,
kde žili všichni předci mého otce.
Prarodiče, praprarodiče…
Když jsme byli malí,
jezdily tam všechny děti těch, co museli za prací.
INŽENÝR A HRÁČ
Lidi z Mexika, Francie, Bilbaa, La Coruñy, Madridu.
Jakmile jsme odjeli, přestali jsme se vídat.
Jediný kontakt byl prostřednictvím pošty.
Manuel je můj kamarád z Ribas Pequeñas, vesnice v Galicii.
MADRID, ŠPANĚLSKO
Jezdím tam na prázdniny. On tam žije.
RIBAS PEQUENAS, ŠPANĚLSKO
Dospělí obvykle nehrají,
a tady žijí jen dospělí.
GALICIE, ŠPANĚLSKO
Když byli moji rodiče malí,
jezdili sem taky, za kamarády.
A až do té doby, než zase přijeli, se nevídali.
Ve vesnici
se ale zase všichni setkáme.
Když se vrací domů, do Madridu, do Francie,
zůstávám tady, takže jsme v kontaktu a můžeme hrát.
Když se setkají, hrají fotbal nebo chodí plavat do řeky.
Když ale nejsou spolu, tak to nejde.
Aby si mohli zahrát videohry, chodí na internet.
Baví je to, tak to dělají často, a jsou si pak daleko bližší
než přes pasivní dopisy a telefonáty.
Je to skvělý způsob, jak si udržet přátelství.
Když si společně zahrajete, přátelství se utuží a vytrvá.
Kéž by mohli žít ve větším klidu.
Dneska je všechno uspěchané. Vše chtějí mít hned.
Těžko držím krok s moderní technologií. Nepletu se do toho.
Je to jiný život.
Naštěstí k lepšímu.
Lidi jsou víc propojeni než dříve.
Řeč je o lidech, kteří přemýšlejí globálně,
protože jen se vzbudí, jdou si v pyžamu pustit počítač.
Okamžitě jsou v kontaktu s celým světem.
Znám páry, lidi,
kteří hráli World of Warcraft, a tak se seznámili.
Jde o sociální aspekt videoher, kdy se lidé mohou setkat
při hraní a pak se potkají v reálné životě.
Takže hra se dá použít k prolomení bariér.
Začala jsem hrát, mám přezdívku.
Dokázala jsem ho vyhledat, protože mi řekli, že se jmenuje Neca.
Tak jsem s ním začala komunikovat na herním chatu.
Ve hře můžeš komunikovat, s kým chceš, když znáš jeho nickname.
Říkám si: „Kdo mě to oslovuje?“ Možná nějaká nová postava.
A nemístně trolluje.
Nakonec se mi přiznala, že to byla ona.
A tím si mě získala.
To, že pro oba z nás jsou videohry koníček,
náš vztah jen upevnilo.
Došlo k tomu úplně přirozeně. Věděli jsme, že to bude navždy.
DOTA – OBRANA STAROVĚKŮ
Jsem trochu plachá,
takže pro mě není úplně lehké se seznámit.
Jako poznat lidi, se kterými mám něco společného,
což jsou po pravdě řečeno hráči.
Díky nim pocítíš sounáležitost a propojení.
Hodně jsem se spoléhala na to, co vidím,
jestli je někde nějaký hráč. To mi pomáhalo.
A teď, s těmi novými funkcemi, je to mnohem lepší.
Tolik se změnila.
Začala na sebe být pyšná.
Má spoustu přátel a navázala kontakty.
Je to opravdu úžasná zkušenost,
od hrací komunity se jí dostává významné podpory.
Nemůžu být šťastnější.
TÁTA EWOK INDIANAPOLIS, USA
COVENTRY, BRITÁNIE
HRÁČ
Se vším, co John dělá,
mu musím pomoct já nebo pečovatelka.
Má svalovou dystrofii.
Opatrovník musí pomáhat i s poškrábáním se na nose.
John dýchá s pomocí ventilátoru.
Nikdy nesmí zůstat o samotě.
Kdyby mu z krku vypadla trubice,
byl by během pár vteřin mrtvý.
Sníval jsem,
že budu hrát fotbal.
Aniž bych to čekal,
skončili jsme v Manchesteru.
Stadión Old Trafford mě nadchnul.
Poznal jsem
všechny hráče
a Alexe Fergusona.
Bylo to super.
Jeden z nejlepších dnů.
Trápil jsem se,
tak jsem se rozhodl
jít na internet.
Najít někoho nebo charitu,
která by pomohla.
Speciální efekt je charita, která lidem
s tělesným postižením pomáhá s hraním videoher.
Každé postižení je jiné.
Mluvíme o drobných pohybech, které si musíme osvojit,
o milimetrových pohybech.
Speciálně upravujeme stávající nebo navrhujeme nové vybavení
a vytváříme systémy na míru tak,
aby vyhovovaly postižení konkrétní osoby,
která tak může podat co nejlepší výkon.
Nečekal jsem, že se to někdy podaří.
Takže jsem byl pyšný
na to, že jsme to dotáhli až do fáze,
kdy můžeme vyvíjet zařízení…
HRÁČ EDINBURGH, BRITÁNIE
…použitelná pro kohokoliv.
Komukoliv to dává příležitost hrát, což je na tom to podstatné.
Ve světě videoher se dají dělat věci,
které normálně nemůžu,
jako třeba řídit,
běhat,
kopat do míče.
Když hrajete, máte pocit, jako byste byli u toho,
fyzicky i duševně.
Při videohrách si uděláte přátele,
kteří pocházejí
z celého světa.
Všichni jsou si rovni.
Vidí hráče,
ne člověka, který je za ním.
PSI NECHÁVAJÍ NA TVÉM SRDCI OTIŠTĚNOU TLAPU
Michael se rychle vyvíjel.
Mohl dostat třeba Lego, které si rozbalil pod stromečkem,
a dokud to nesložil, neměl čas napít se, dojít si na záchod,
najíst se, nic.
Hrozně se soustředil.
Měl rád auta a vláčky,
vozítka ho moc zajímala.
Když mu byl rok, tak se narodil Nathan, jeho bráška.
Oba kluci byli od malička
posedlí počítači.
Oba jsme příznivci počítačů,
taky jsme ve volném čase hrávali hry.
Jednou přijde domů s modřinami, opravdu velkými, tak se ho ptáme:
„Kde jsi k tomu přišel?“ A on na to: „Nevím.“
Ve škole ho nešikanují.
Doma se mu zjevně nic neděje. Bude to zdravotní problém.
V LISTOPADU 2013 BYLA MICHAELOVI DIAGNOSTIKOVÁNA LEUKEMIE
Bylo mu devět.
Od té doby uběhlo šest bouřlivých let.
Máma mi s tím od prvního dne pomáhala.
Jenže pak sama onemocněla
a následně zemřela.
Hned po dubnových
narozeninách Michaela,
v prvním roce jeho léčby.
Přišli jsme o největší pomoc, co se Laura
a Michaela týče.
Takže jsme se museli vzchopit a zvýšit své úsilí.
NAKOPAL JSEM RAKOVINĚ ZADEK
PO TŘECH A PŮL LETECH LÉČBY MICHAELOVY PŘÍZNAKY ODEZNĚLY
Mělo to být obrovské vítězství.
Bylo po všem, přežili jsme válku.
Několik měsíců se zdálo, že vše máme relativně
pod kontrolou.
Michael bohužel znovu onemocněl,
takže byla nutná intenzivnější léčba.
V jednu chvíli musel podstoupit transplantaci kostní dřeně,
která v podstatě zničí imunitní systém.
Nedokázal se upnout na jednu hru.
Dokázal hrát tak 20 až 30 minut a pak musel
přejít na jinou hru.
Myslím, že první hrou,
kterou dokázal hrát víc jak půl hodiny, byla Elite.
Elite Dangerous nabízí vlastní galaxii, kde hraje jeden na jednoho.
Nespoléháte na záchranu světa, ale snažíte se v něm přežít.
Pokud chcete, můžete dělat hrdinské činy.
Nebo být naopak padouch.
Hra je on-line dostupná více uživatelům,
ale můžete utvořit skupinku, která si dělá své.
V posledním roce Michaelova života jsme…
Dělali jsme mu v Elite druhé piloty.
A čas od času
se k nám přidal i Nathan.
Když hrál s Matem,
vystupoval jsem roli provokatéra,
narážel jsem mu do lodi nebo po něm střílel.
Jo, je to spíš o nezáživné rutině, která Michaelovi sedla.
Já to hrál kvůli Michaelovi.
Michael začal být opuchlý a nateklý.
Měl poškozené plíce,
ze kterých mu do těla unikal vzduch.
Valilo se mu to pod kůži a kolem tváře.
Snažil se mžourat na obrazovku,
aby si mohl zahrát.
Někdy tou dobou
jsme dospěli k závěru,
že to zřejmě nepřežije.
Takže jsem tvítoval,
abych sehnal pomoc.
JE STRAŠNÉ POZOROVAT SVÉHO SYNOVCE, JAK MŽOURÁ NA OBRAZOVKU
Ten post mě okamžitě chytil za srdce.
Mat v něm píše:
„Je strašné vidět synovce Michaela mžourat na obrazovku,
aby si zahrál oblíbenou hru.
Zřejmě nikdy nedosáhne cílů, které si stanovil.“
Všichni kapitáni ze hry
jsou úžasní lidé s velkým srdcem.
Hned přispěchali, povýšili ho a psali mu:
„Tak je z tebe taky kapitán.“ „Děj se cokoli, jsi jeden z nás.“
Kvůli své dispozici neměl vysoké ambice.
Uspět ve virtuálním světě bylo to jediné,
o co mu šlo.
Co lze udělat pro ukojení něčí vášně,
jak uspokojíte nadšení někoho, koho to baví,
a umocníte zážitky, které při hraní má?
Jak to uděláte, když nemůže hrát?
A tak jsme si řekli:
„Nebylo by super
vytvořit třeba audioknihu?“
V sobotu mi Zac poslal textovku s tím nápadem.
Tak jsem mu odpověděl:
„Zkusíme to,
ale ujisti se, ať všichni zainteresovaní vědí…
že se to nemusí podařit.“
Podívali jsme se na sebe a říkáme si: „Fajn, ale musíme si pohnout.“
Tak jsem zavolal Joeovi,
který je šéfem audio týmu hry Elite Dangerous.
Byl trochu zaražený. Povídá: „Tak co?
Jak se máš?“
Odvětil jsem, že to celkem ujde.
Říkám: „Hele, mám takový šílený nápad a chci vědět,
jestli by to šlo zrealizovat.”
Joe na to:
„To bude hrozně moc práce, ale podle mě to má smysl. Uděláme to.
Je to dobrý nápad, tak uvidíme, jak to půjde.“
Bylo nutné, aby to někdo napsal.
Tak jsem se spojil
s Drewem:
„Jaká je pravděpodobnost, že bys do zítřejšího rána
napsal scénář
pro audioknihu?“
Ptám se ho: „O jak dlouhém příběhu mluvíš?“
Bylo to narychlo.
A on řekl: „No, tak 20 až 30 minut.“
Tak jsem si to v hlavě nějak sesumíroval
a sdělil mu, že to bude tak 5 000 slov.
„No, to je docela dost.“
„Jo, nějak se s tím poperu.“
V sobotu ráno jsem si udělal kafe
a usedl ke klávesnici.
Tohle jsou mé kulisy, kostýmy a…
Cestou k autu koukám na telefon
a měla jsem tam zprávu od Zaca, že chce s něčím pomoct.
Neváhala jsem ani chvíli.
Obzvlášť v takovém případě ne.
Pokud má blízký potíže, pomůžete.
V pondělí ráno to měl Joe všechno poskládané.
Audio tým Elite Dangerous dostal zprávu: „Chce se toho někdo zúčastnit?
Všichni do jednoho odpověděli: „Jo, co potřebuješ?“ Asi tak.
Takže potřebuju:
„Zvuk přeletu letadla, zvuk lodi narážející do asteroidu
a zvuk přetlakové komory.“
Rozešli se a poslali mi to.
Zapracoval jsem to do časové osy.
Bylo to jen tak tak. Nevěděli jsme, jestli si to poslechne.
V úterý večer
dorazili Zac s Paigem do nemocnice
a přinesli finální produkt.
Takže jsi v tom příběhu ztvárněn.
„Kapitán Michael Holyland slyšel hlas svého strýce pomocí komunikátoru.
Zvuk díky přílišnému napětí motorů praskal.“
Co jsi s tím provedl, Michaeli?
Neudržíš krok, strýčku Mate?
Dirty drives, modifikace G Five, hořící trup, co jsem provedl?
Snažíš se získat náskok před svým bratrem, že?
Z jeho výrazu bylo poznat, jak čeká na to, až o něm bude zmínka.
A když najednou uslyšel svůj vlastní hlas, řekl:
„To jsem byl já!“
A vidět tu jeho nafouklou tvář,
přes jejíž utrpení se vyklubal úsměv.
Byl plný života a bylo to elektrizující.
Má jasný cíl a ctižádost.
Připadal si důležitý a mocný.
Věděli jsme, co to pro něj znamená.
Když jsme se dozvěděli, že zemřel, opravdu se mě to dotklo.
Dobře, že jsme to udělali.
S vědomím, že to byl jeho poslední den,
je skvělé, že si to méně než
24 hodin před svou smrtí poslechl.
„Kapitán si taky musí vypracovat metodu
a najít vlastní cestu.“
„Někoho může uspokojit, že se prosadil,
učinil těžké rozhodnutí,
vytrval, když mu štěstí nepřálo
a situace byla neradostná.“
„Tváří v tvář
drtivé převaze
zvítězila odvaha a kuráž.“
„To je způsob, jak v Elite něčeho dosáhnout.“
Když jsme posledně mluvili o videohrách, říkal jsi, že hraješ tenis.
A že když ho na videohře hraješ,
tak pokaždé jako Roger Federer. To pořád platí?
Jo. Nevím, jak je to možné,
ale tvůrce hry mě tam prezentuje jako defenzivního hráče.
Dva metry za základní čarou.
Zahrát vítězný balón je nemožné.
Já jen běhám, proto je lepší vybrat si jiného hráče.
Je to podobné tradičnímu sportu. Vidíte to zanícení, ale i smutek,
když někdo prohraje.
Vezměte si třeba fotbal.
Ten je celý o klanech.
Lidé fandí určitému týmu a nemění ho.
Mezi městy existuje rivalita. Fanoušci jsou věrní, až pobožní.
V esportu tomu tak není. Jde o globální fenomén.
Jsou lidi, kteří žijí v Německu
a fandí americkému týmu, kde hraje německý hráč.
Profesionální hráči, kteří cestují po velkých akcích,
si vydělávají od 5 000 eur měsíčně
až do 30 000 eur měsíčně z rozpočtu týmu.
K tomu navíc
peníze za výhry, kdy si špičkové týmy
mohou přijít až na čtyři miliony dolarů za výhry celkově,
které pak dělí mezi pět hráčů a trenéra.
Takové můžeme rozhodně označovat jako bohaté mladé jednotlivce.
HELSINGBORG, ŠVÉDSKO
Videohry jsem začal hrát s tátou.
Hráli jsme skoro každý den.
Táta hrál ve volném čase i Counter Strike.
Seděl jsem mu na koleni a hrál.
Netušil jsem, že ze mě bude profesionální hráč.
Prostě mě to bavilo.
Viděl jsem, že se stále zlepšuju.
Do svého prvního týmu jsem vstoupil v 15.
To bylo x6tence.
Sledovali jsme ho a jeli se na něj podívat do Švédska.
Zjistili jsme, že jde o dítě s přirozeným talentem.
Nabídli jsme mu profesionální smlouvu. Rozplakal se.
Potěšilo mě, že dítě s takovým talentem…
ŘEDITEL, TÝM X6TENCE
…to podepsalo s x6tence.
Když přijel, museli jsme vést spory s úřady a ligou,
protože 14letého kluka nechtěli nechat hrát,
přestože měl souhlas otce.
Na jeho prvním turnaji, ve 14, jsme vyhráli a on byl nejlepším hráčem.
Začal vynikat.
Pro 16letého není běžné…
AGENTURA GLHF
…že podá takový výkon.
Tím přitáhl pozornost velkých Counter Strike klubů.
Když vedete esport tým, neustále se ohlížíte po nových talentech.
Nějaký čas jsme ho sledovali.
Mohl by být jeden z nejlepších na světě.
ESL ONE COLOGNE 2019 PLOPSKÉHO PRVNÍ TURNAJ S TÝMEM NIP
Nápad přivádět lidi z víceméně neznámých míst
a pak je dostat do velkého týmu,
je dost neobvyklé.
Plopski je jedním z těch, komu se to povedlo.
Že se Plopski připojil k týmu, je dobré pro všechny z nás.
Je to mladý a talentovaný švédský hráč,
který konečně učinil posun.
Snad ho společně s GeT_RiGhT prosadíme na profesionální scéně
a pomůžeme mu stát se skvělým hráčem.
Moc se na to těším.
Byl jsem hrdý, obzvlášť když skočili do arény,
a všichni se postavili a křičeli.
TÁTA PLOPSKÉHO
Když začali vyvolávat jméno Plopski, tlačily se mi do očí slzy.
Kdo by si to pomyslel?
Je to parádní.
…jestli dnes…
Plopski! Střílí na hlavu!
Zatím klid.
Dobře ví, co dělá! To musí mít! Moc chytré!
Myslím, že je to dobrý hráč. A to se na scéně objevil prvně
a vedl si fakt dobře.
Jeho strategie byla naprosto fascinující.
Udělalo to na mě dojem.
Když to v první řadě umíte hrát
a dostanete velkou příležitost, jakou je NIP,
musíte se zaměřit na další věci.
Myslíte si: „Jak se vyrovnat s přehnaným egem,
abych si to nepokazil?“
„Jak zůstat stát nohama na zemi
a soustředěný nejen pár měsíců,
ale pokud to kariéra dovolí, třeba jeden, dva nebo tři roky?“
Probíhají debaty zaměřené na esport a běžné sporty.
Porovnávání s ostatními sporty je nevyhnutelné.
Na německé sportovní univerzitě se ve výzkumném projektu
zabýváme testováním schopností a stresových faktorů,
jimiž hráči esportu procházejí.
V esportu se výkonu dosahuje rukama a prsty.
Hráči učiní až 400 drobných, sotva postřehnutelných pohybů za minutu.
Testujeme pět motorických schopností
jako je koordinace rukou a očí,
rychlost zápěstí, zručnost a přesnost pohybu ruky.
K testu vnímání a pozornosti používáme NeuroTracker.
Především se soustřeďujeme na vnímání a selektivní pozornost ve 3D prostoru,
stejně tak na funkce mozku,
pracovní paměť nebo způsobilost rychle zpracovávat informace.
Protože mnoho esport turnajů trvá několik hodin nebo dní,
zvýšená vytrvalostní kapacita
napomáhá udržet mozek v dobré kondici.
Na základě všech těch testů chceme sestavit
a zanalyzovat optimální schopnosti a stresový profil hráčů esportu.
A na základě toho vytvořit teorii výcviku.
NEUROLOGICKÉ ODDĚLENÍ RUBER INTERNATIONAL CLINIC
Testovali jsme dva lidi stejného pohlaví a věku.
Byl mezi nimi jediný rozdíl.
Jeden z nich byl profík, tedy profesionální hráč,
a ten druhý amatér.
Během rezonance sledovali videa.
Přehrávali mi ta videa.
Díváte se na ně myslíte na to, co byste v danou chvíli udělali sami.
Snažila jsem se pochopit, co se při hře děje.
Nevěděla jsem, na co si mám dávat pozor.
Viděla jsem okolí, jak se pohybovali,
co se dělo. Dokonce jsem se bála.
V mozkové aktivitě existují rozdíly,
které jsou u člověka vidět.
Mezi profesionálním a amatérským hráčem vidíme patrné rozdíly.
Amatér aktivuje mozek mnohem intenzivněji.
Když porovnáme, které oblasti mozku jsou aktivovány,
spatříme sluchové oblasti, které aktivuje expert, ale amatér nikoliv.
Motorické oblasti, které mají na starosti ruce,
jsou u profesionála velmi aktivní.
Přestože leží a nehýbe se, dobře ví, že její ruce by se pohybovat měly.
Sledováním záznamu hry zpozorujeme,
jak mozek nabádá, co by měla dělat rukama.
Esport je esport a hraní je hraní.
Můžete sedět a hrát videohry celý den,
ale pořád to nebude esport.
Esport znamená soutěžit v prostředí,
které má strukturu, pravidla a spolusoutěžící.
Teď pomalu nastupuje generace hráčů,
kteří k nám přicházejí a říkají: „Chci hrát esport.“
Když ve 12 přijdete za rodiči s tím, že chcete být profi fotbalista,
rodiče si pravděpodobně řeknou, že se to asi jen těžko povede,
ale přesto jsou ochotni zakoupit kopačky,
zaplatit to, vozit na trénink.
Vědí totiž, že to všechno bude mít velký přínos.
Stanovíte si časový rámec, ať už je to rok nebo rok a půl,
ve kterém tomu budete dávat 110 %.
Pak to objektivně zhodnotíte,
projdete si, co se za ten rok a půl událo.
Zlepšuju se?
Dostal jsem se do týmu? Soutěžím?
Přibližuji se cíli, aspoň pomalu?
Výsledky musíte reálně zhodnotit.
Když to nevychází, asi to není pro vás.
Věřte svým schopnostem, tomu, že to dokážete,
ale zároveň k sobě buďte zcela upřímní.
Nezapomínejte na zadní vrátka.
Držel jsem si práci, dokud mi nepotvrdili plat.
Měl jsem plán B. Když budu chtít, pořád můžu jít studovat.
Snad své děti vychovám stejně dobře jako moji rodiče.
Že pochopí důležitost plánu B
a že když plán A nevyjde, v pohodě, mají přece plán B.
Esport může být vstupní branou k mnoha zajímavým příležitostem.
Přesně jako se bývalý fotbalista může stát fyzioterapeutem,
manažerem, trenérem,
televizním poradcem, komentátorem.
Lidi by si měli promyslet,
jestli je zajímá kariéra, nebo se chtějí v oboru vzdělávat.
Ve světě esportu máme právníky, prodejce, trenéry
a všechny tradiční profese, které známe.
Můžete lpět na setrvání v esportu a dát se vlastní cestou.
V současnosti do esportu investují skuteční sportovci a skuteční podnikatelé.
Vidí v tom budoucnost.
Odvětví videoher roste po celém světě.
V jednu dobu byla lídrem Jižní Korea.
Soutěžní hraní tam berou opravdu vážně.
Pokud jde o kulturu, v Koreji obzvlášť,
hraní je nesmírně populární a základem popkultury samotné.
Přímo uprostřed Soulu,
hned vedle hlavního nádraží v Soulu,
máme arénu s názvem LOL Park.
Konají se tam veškerá utkání korejské ligy a vysílání.
Konkurence je v Jižní Koreji na vysoké úrovni.
Děti soutěží již od školky.
Lidé jsou tím pádem na soutěžní prostředí dost zvyklí.
Tudíž hráči, kteří si zvolí profesionální kariéru,
jsou schopni mentálně se naprogramovat na vítězství.
Nejdřív jsem měl hraní jako koníček.
Pak se ze mě stal dobrý hráč.
Chtěl jsem se stát profesionálním hráčem.
Lidi mi často říkali, ať se dám na profesionální dráhu.
PROFI HRÁČ, COUNTER STRIKE JIŽNÍ KOREA
Dostal jsem svolení od rodičů a nyní jsem
nejplatnějším hráčem týmu.
V Koreji už je to nastavené. Takže mají svou profi ligu.
Profesionální hráči si tam vydělají na slušné živobytí.
Podle průzkumů trhu si v Jižní Koreji
průměrný hráč League of Legends vydělá 150 000.
Každá společnost vyrábějící hry se snaží vytvořit produkt,
která dokáže pokrýt celosvětový trh.
VEDENÍ ESPORTS SOUL, JIŽNÍ KOREA
Videohry mají také vliv na popkulturu,
především pokud jde o módu a cosplay.
Coslay je umělecký obor, ve kterém účastníci nosí kostýmy
postav z komiksů, japonské mangy a poslední dobu i z videoher.
V dětství jsem se dívala na kreslené pořady.
Milovala jsem jejich zvyky i oblečení.
Takže jsem se po tom pídila a začala s cosplayem.
MODELKA SOUL, JIŽNÍ KOREA
Videohry a cosplay mě zajímají odjakživa.
Pak mi došlo…
že si cosplayem můžu vydělat peníze.
Tak jsem si založil firmu,
která působí v odvětví cosplay.
ŘEDITEL COSIS SOUL, JIŽNÍ KOREA
Esport se v posledních letech rychle vyvíjí.
Diváků přibývá a týmy z Asie, Evropy a USA
na většině turnajů dosahují nejlepších umístění.
Zbytek světa je ale rychle dohání.
Jerónimo začal hrát videohry jako malý
v klubu Penguin.
A od té doby nepřestal. Jedna videohra za druhou.
Jako otec jsem v tom viděl jediné: dítě sedící u počítače.
Moc jsem o tom nevěděl.
Později se to všechno začalo komplikovat.
Nejdřív to byla snadno kontrolovatelné.
V deseti jsem mu řekl, ať si udělá úkol,
nebo ať přestane hrát a jde spát.
Jenže ve 14 už to bylo:
„Dobře, půjdu spát, ale za chvíli.“
To už nad ním ztrácíte kontrolu.
A v 15 nebo 16 začal říkat: „No jo, půjdu spát.“
Jen se vás zbavit a stejně nejde spát.
A pak začaly problémy ve škole.
Konflikt s ředitelem, s učiteli.
Volali nás do školy,
protože celé dopolední vyučování prospal.
„Co to říkáte?“
Později se z toho začala stávat něco jako posedlost.
Hrál 12 hodin denně, měl špatné známky ve škole a podobně.
Přihodilo se toho dost. Museli jsme…
Přeřízli jsme internetové připojení a router vyhodili z okna.
Odřízl kabel k modemu, nebo mi schoval přívodní kabel.
Jako 12letý jsem devět hodin
trávil v internetové kavárně, neboť jsem neměl router.
Pak začal rozbíjet klávesnice.
Nedokázal ovládnout vztek,
kvůli zklamání ze hry ho chytal amok.
Hodně jsem se ohledně toho hádal s mámou. Chtěl jsem se tím živit,
ale ona si přála, abych studoval a dostal se na vysokou.
Bylo nám to trochu trapné.
Říkali jsme si: „S ním není něco v pořádku.“
Když rozmlátil klávesnici a já mu koupil novou,
Luz mi povídá: „Ne, nekupuj mu novou.“
„Pořád řešíš jeho průšvihy.“ A podobné věci.
Jeho matka nevěděla, co má dělat, a požádala mě, abych se o něj
postaral.
Když jsem před 30 lety řekl rodičům, že chci studovat reklamu,
zeptali se mě: „Proč nechceš být architekt nebo doktor?“
Tak jsem si říkal:
„Co když na tom něco je
a mně to jen nedochází?“
Takže když mi Jero řekl, jak to chodí,
že se hraje liga, ve které se berou peníze,
a kolik má sledujících na YouTube,
začal jsem ho podporovat.
Aniž bych mu to řekl, začal jsem to upřednostňovat před školou.
Šlo o rozhodnutí, které rodič musí učinit.
Když jsem pochopil, o co jde,
přirovnal jsem si to k fotbalovému klubu.
Vždycky mě hodně podporoval.
Vždy jsem si říkal, že si ho nezasloužím, protože mě tolik podporoval,
a já mu za to ani nepoděkoval.
Jero říkal, že jeho máma to těžko přijímala,
ale když to konečně pochopila,
stala se jednou z jeho největších podporovatelek.
Když vidíte, jak někdo takhle otočí a pogratuluje vám,
pocítíte úlevu.
JERÓNIMO SE PŘESTĚHOVAL DO EVROPY, ABY NA POZICI TVŮRCE OBSAHU
POKRAČOVAL V ROZVOJI SVÉ KARIÉRY
Dokázat vytvořit obsah a pak ho šířit,
je u digitálních médií možné. To tradiční média nemohou.
Tradiční sportovní kluby něco takového taky nesvedou.
Fotbal není můj soupeř, ale Netflix jo. Proč?
Fanoušci požadují neustálý přísun obsahu.
Pokud jsem přes svůj tým schopen dodávat obsah 24 hodin denně,
dodávat ho svým tvůrcům obsahu, hráčům a klubu samotnému,
pak automaticky získávám příznivce.
Vztah s hráči je podobný tomu ve fotbale.
Jsou to sportovci, kteří mají smlouvu a plat,
ale v digitálním prostředí
se o svou image musejí starat daleko více než je tomu ve fotbale.
Musíte být jak hráč, tak tvůrce obsahu.
Profesionálnímu hráči nestačí jen dobře hrát.
Bojuje za tým, ale k oslovení širšího publika musí bavit.
V tu chvíli vstupujeme do hry. Jako youtubeři bavíme lidi,
ale tak dobře hrát neumíme.
Hodně jsem dělal YouTube i esport.
Zjistil jsem, že mám jistý vliv, kterého se dá využít.
Propojit svůj vliv s fanoušky YouTube a přenést to do esportu.
Začal jsem na YouTube s kámoši ze třídy
a tím jsem se dostal k internetu a zájmu o esport.
TVŮRCE OBSAHU
Tehdy se tomu tak neříkalo.
Šel jsem na konkurz a byl vybrán.
Mou hlavní náplní je mluvit o videohrách,
někdy o anime.
Dělám Top 10 o oblíbených aspektech her a snažím se je zatraktivnit humorem.
Je zvláštní, že to skončilo kariérou na YouTube.
Nedá se to naučit, nemůžete si to vybrat.
Proslavila mě vytrvalost, to bylo hodně důležité.
Mnou tvořený obsah lidi zajímal.
Když vyšla nová hra, koupila jsem si ji a natáčela se při jejím hraní,
aby si to lidi mohli vychutnat.
Hrál jsem doma, sledoval youtubery
a jeden den si řekl: „Proč ne já? Přece pořád hraju.“
TVŮRCE OBSAHU
„Proč to nepředvést?“
Mnoho lidí totiž říká, že vzhledem k mým obtížím
hraju líp než ostatní lidé bez postižení.
Přidal jsem na svůj kanál video, aby bylo vidět, jak hraju.
A pak začal být můj kanál populární.
Mí rodiče to nechápali a ptali se: „K čemu tohle všechno vůbec je?“
A já na to: „Vlastně nevím. Bavím se tím. Netuším. Líbí se mi to.“
Tebe baví zahradničení, mě zase hraní her, jejich natáčení a nahrávání.
Největšími celebritami nejsou herci, ne ti, co se objevují v médiích.
Jsou to jednotlivci, většinou on-line.
Podívejte se na youtubery a lidi na Instagramu.
Tihle lidi mají větší vliv než ti nejznámější herci.
Někteří z nás svým hlasem navozují kolektivní představivost.
HIP HOP UMĚLEC ALICANTE, ŠPANĚLSKO
Děti, které nás poslouchají, nepotřebují učitele,
nebo poučovat, co je a co není správně.
Myslím si, že předáváním hodnot
a formy, jak chápat život, společenský život,
pomáháme utvářet budoucí společnost.
Technologie bude dál měnit svět, jak ho známe,
bude zlepšovat kvalitu života,
ale zároveň nás vystavovat dalším zkouškám.
Jsme svědky revoluce jako nikdy předtím.
Komunikace a konektivita nám nejen dovolují hrát jinými způsoby,
ale také mění způsob, jakým jsme hrávali.
Virtuální a rozšířená realita umožňují přirozený kontakt se světem.
Spíš než konzole, displej nebo něco nasaditelného
to bude automaticky k dispozici.
Ani na to nebudeme muset myslet.
Zvyšuje se potenciál počítače, který se chytře snaží chápat svět kolem.
A pokud jde o přenos dat, existuje jistý limit,
který 5G překoná.
V reálném čase budeme mít virtuální realitu,
rozšířenou realitu, hraní v HD,
což překoná veškeré bariéry
a dovolí dětem po celém světě, aby se staly blízkými přáteli,
a to díky virtuálnímu světu, ve kterém budou žít.
Přímo před našimi zraky se tvoří dějiny, ale také jich ubývá.
Je pryč, čemu jsme teprv přivykali,
aniž se to zdokumentovalo a osahalo.
Co se stane v budoucnosti? Zbydou po nich nějaké stopy?
Nebo se jedná jen o kulturu? Kulturu pomíjivého.
Sjednocují nás víc než kdy dřív,
náš svět žije v nepřátelském prostředí,
zpochybňuje se společenství, víra v druhé…
A když začnete hrát hry, tak jde všechno stranou.
Být skeptický nebo se bát něčeho nového dává smysl.
Táhnout to musí odvětví,
ale podpora jednotlivých vlád a rodičů je také nutná.
Vinit ze všeho videohry je až příliš alibistické.
Musíme si uvědomit, že jsme za naše děti odpovědní,
a tomu se nevyhneme.
Když na to přijde a budete mít o své děti starost,
věnujte pozornost tomu, co dělají, zaujměte je a mluvte s nimi.
Budou vám vděční za to, že můžou mluvit o věcech, které mají rády.
Až pak suďte.
Společnost má s novým médiem problém pokaždé.
Proč se nepoučíme?
Když jsi hráč, tak hraješ.
„Proč jsi takový? Mazej ven. Užij si života.“
Jenže vy si ho užíváte.
REŽISÉR A CELÝ FILMOVÝ ŠTÁB
VĚNUJÍ TENTO FILM VZPOMÍNCE NA MICHAELA HOLYLANDA A ASIERA LEALA,
PROTOŽE NIKDY NEPŘESTALI HRÁT.
Překlad titulků: Michal Pokorny