Downloaded from YTS.MX
‎UN DOCUMENTAR ORIGINAL NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
‎Mulți văd caracatița ‎ca pe o ființă extraterestră.
‎Partea stranie e că pe măsură ‎ce te apropii de ele,
‎înțelegi că suntem foarte asemănători ‎din multe puncte de vedere.
‎Intri într-o lume complet diferită.
‎Îți dă un sentiment fantastic!
‎Simți că vei vedea ceva extraordinar.
‎Realizezi însă ‎că nu poți trece anumite granițe.
‎S-a întâmplat cu mult timp în urmă, ‎acea zi când a început totul.
‎WESTERN CAPE, AFRICA DE SUD
‎Acest loc din Africa este cunoscut ‎sub numele de Capul Furtunilor.
‎Amintirile mele ‎din copilărie sunt dominate
‎de țărmul stâncos, ‎maree și pădurea de alge.
‎Aveam un mic bungalou din lemn, ‎situat sub nivelul apei.
‎Când veneau furtunile alea uriașe,
‎oceanul dobora ușile ‎și inunda baza casei.
‎A fost foarte interesant, copil fiind,
‎să trăiesc practic ‎în puterea mărețului Ocean Atlantic.
‎Copilăria mi-am petrecut-o în golfuri, ‎scufundându-mă în pădurea de alge.
‎Asta îmi plăcea să fac cel mai mult.
‎Ca adult, n-am mai făcut asta.
‎A fost în regulă la început.
‎Până m-am dus în Kalahari, ‎cam acum 20 de ani.
‎Făceam un film numit ‎Marele Dans ‎cu fratele meu.
‎Și am cunoscut niște bărbați
‎care erau cei mai buni urmăritori ‎de animale din lume.
‎Să-i văd pe acești bărbați...
‎cum cercetează cele mai extraordinare ‎și subtile indicii ale naturii,
‎lucruri pe care eu nu le observam,
‎urmărindu-le, uneori ore întregi,
‎și găsind animale ascunse în peisaj,
‎era uimitor.
‎Pătrundeau în lumea naturală.
‎Iar eu simțeam că sunt în afara ei.
‎Îmi doream foarte mult ‎să pătrund în lumea aia.
‎18 ANI MAI TÂRZIU
‎Am avut doi ani groaznici.
‎Am muncit din greu ‎o perioadă lungă de timp,
‎până la epuizare.
‎Nu dormisem normal de luni întregi.
‎Familia mea suferea.
‎Mă îmbolnăveam din cauza stresului.
‎Nu puteam face față mental.
‎Nu mai voiam să pun mâna pe cameră ‎sau sistemul de editare vreodată.
‎Nu suportam nici să le văd.
‎Țelul vieții mele acum...
‎se risipise.
‎Aveam un copil care creștea.
‎Tom.
‎Nu puteam, în starea aia, ‎să fiu un tată bun pentru fiul meu.
‎Trebuia să schimb lucrurile radical.
‎M-au inspirat copilăria
‎și urmăritorii de animale ‎cu care lucrasem în Kalahari.
‎Puteam face asta doar...
‎în ocean.
‎La început, ‎își vine greu să intri în apă.
‎E unul dintre cele mai terifiante locuri ‎unde poți înota de pe planetă.
‎Temperatura apei scade ‎până la opt, nouă grade Celsius.
‎Frigul îți taie răsuflarea.
‎Trebuie doar să te relaxezi.
‎Apoi urmează o perioadă plăcută ‎de zece, 15 minute.
‎Dintr-odată...
‎te simți bine.
‎Senzația de îngheț stimulează creierul. ‎Trece prin o mulțime de procese chimice
‎de câte ori te scufunzi în apa rece.
‎Tot corpul prinde viață.
‎Apoi, pe măsură ce corpul se adaptează, ‎devine tot mai ușor.
‎Și, eventual,
‎cam după un an...
‎începi să cauți frigul.
‎Lucrul uimitor despre acest mediu
‎este că te afli ‎într-o pădure tridimensională.
‎Te scufunzi de la suprafață ‎și mergi unde dorești.
‎Zbori, practic.
‎Parcă ești pe altă planetă.
‎În mod natural, ești mai relaxat în apă.
‎Înveți să-ți ții respirația mai mult.
‎Să port un rezervor cu oxigen ‎în pădurea de alge deasă nu mă ajută.
‎Vreau să fiu ca un animal amfibiu.
‎Instinctiv, am știut ‎că nu voi purta costum de scafandru.
‎Dacă vrei să te apropii...
‎unui astfel de mediu,
‎te ajută mult dacă nu te protejezi ‎de acel mediu.
‎Deodată am realizat că mi-a revenit ‎energia de a fotografia și filma iar.
‎Am luat iar camera
‎și-am început să fac ‎ce-mi place și știu să fac.
‎Animalele sunt foarte exotice și bizare.
‎Sunt mai uluitoare decât cele mai stranii ‎închipuiri științifico-fantastice.
‎Îmi amintesc ziua când a început totul.
‎Am găsit o zonă foarte aparte,
‎protejată de o pădure mare de alge.
‎Pădurea domolește hula.
‎Întreaga pădure de acolo este ‎foarte tulbure și nu poți vedea nimic.
‎Te poți scufunda ‎pe suprafața asta de 200 de metri
‎pentru a studia.
‎E un loc incredibil.
‎Îmi amintesc că era ‎forma asta ciudată în stânga mea
‎și coboram...
‎și am văzut un lucru foarte bizar.
‎Nici peștii nu păreau să știe ce este.
‎Apoi, deodată...
‎Atunci, n-am știut că am fost martorul ‎unui lucru extraordinar.
‎Sosisem la finalul unui spectacol.
‎Te gândești, ‎„Ce naiba face animalul ăsta?”
‎Cred că îi era puțin teamă de mine,
‎așa că a ridicat o algă foarte alunecoasă, ‎pe care abia o poți ține cu mâinile,
‎și a înfășurat-o ‎în jurul ei ca pe o pelerină,
‎și s-a uitat la mine ‎prin deschizătura mică.
‎Apoi, bum!
‎A dispărut.
‎E greu de explicat,
‎dar uneori ai sentimentul ăsta
‎și știi că creatura ‎asta are ceva ieșit din comun.
‎Înceți ceva aici.
‎Are ceva deosebit.
‎Apoi mi-a venit o idee trăsnită.
‎Ce se întâmplă ‎dacă vin în fiecare zi?
‎Ce se întâmplă dacă nu ratez o zi?
‎PRIMA ZI
‎Inițial, o deranja prezența mea, ‎așa că m-am gândit, „Las camera aici.
‎O înregistrează ‎în timp ce-și vede de treabă.”
‎Vede obiectul ăsta strălucitor în pădure.
‎Se apropie de el ferindu-se cu un scut, ‎gata să-l ridice în caz de atac.
‎E ceva diferit. E interesant.
‎Îl atinge, îl simte, îl gustă.
‎Uneori, dacă avea chef de joacă, ‎nu o puteam lăsa acolo pentru mult timp.
‎O trăgea după ea.
‎A trebuit să mă duc în fiecare zi ‎ca să înțeleg mediul ei mai bine.
‎Inițial, ai impresia că totul pare la fel.
‎Dar, după o vreme, ‎începi să vezi diversitatea pădurii.
‎Observi pădurea bătrână.
‎Apoi pădurea cu diverse alge crescând ‎în partea de jos.
‎Apoi există pădurea încețoșată.
‎Când am început să cartografiez ‎mediul din jurul bârlogului ei,
‎am fost șocat să văd peșteri mici ‎în apropierea ei,
‎pline cu rechini pijama.
‎Sunt prădătorul ei cel mai periculos.
‎Au pielea dungată. ‎De aceea li se spune rechinul pijama.
‎Văzul nu-i ajută la vânat.
‎Însă au un simț al mirosului fantastic.
‎Și sunt foarte agresivi.
‎Își pot băga nasul într-o fisură mică.
‎Deci sunt niște vânători ‎de caracatițe redutabili.
‎Și m-am gândit, „Cât mai durează ‎până li se întâmpla ceva acestor animale?”
‎ZIUA 26
‎Vizitând-o din ce în ce mai mult,
‎am ajuns la momentul când...
‎frica s-a diminuat semnificativ.
‎Vedea o comoție mare se speria un pic, ‎iar apoi, „Ah, e el!”
‎Ieșea și era foarte curioasă.
‎Foarte interesată, foarte curioasă, ‎dar nu risca prostește.
‎Se ținea prinsă de bârlog ‎cu celelalte tentacule
‎folosind ventuzele.
‎Și apoi s-a întâmplat.
‎Am întins mâna un pic.
‎Se întâmplă ceva ‎când animalul ăsta inițiază contactul.
‎Dar, la un moment dat, ai nevoie de aer.
‎Trebuie să desfaci ușor ventuzele,
‎fără să o sperii,
‎ca să poți ieși la suprafață să respiri.
‎Cel mai intens este când iese din bârlog.
‎Atunci știi că există încredere deplină.
‎Nu-și ține tentaculele în spate ‎în caz că trebuie să se retragă.
‎Parcă spune, ‎„Am încredere totală în omul ăsta,
‎ies din bârlog
‎și îmi văd de treaba mea.”
‎Am început să văd lucruri extraordinare.
‎Pot fi țepoase sau netede.
‎Pot avea cornițe pe cap.
‎Își adaptează culoarea, textura, ‎modelul, pielea.
‎E frumos.
‎De cele mai multe ori, ‎țâșnește, se târâie sau înoată.
‎Câteodată apar două picioare.
‎Merge.
‎Și pleacă, ‎îndepărtându-se pe două picioare.
‎Se poziționează într-o postură ciudată ‎care o face să arate ca o piatră.
‎Apoi, folosește două tentacule de dedesubt ‎să se deplaseze încet,
‎deci piatra se îndepărtează încet.
‎Apoi se transformă
‎într-o doamnă vârstnică șovăitoare, ‎îmbrăcată într-o rochie vaporoasă.
‎Poate că încearcă să copieze
‎algele care se mișcă în hulă.
‎În același timp, ‎se îndepărtează încet.
‎Așa se comportă.
‎Trișează cu o creativitate incredibilă.
‎O caracatiță e un melc care și-a pierdut ‎cochilia de-a lungul evoluției.
‎Un animal foarte fragil, ‎alunecos și moale,
‎ajutat de o inteligență strașnică.
‎Nu are părinți ‎care să o învețe ceva. E singură.
‎Există atâtea tipuri de prădători ‎și toți o vânează.
‎De-a lungul ‎a milioane de ani, a trebuit...
‎să găsească cele mai uimitoare moduri ‎de a trișa.
‎Trebuie să învețe repede, ‎pentru că trăiește doar puțin peste un an.
‎ZIUA 52
‎Când mă scufund singur, ‎echipamentul trebuie să fie perfect.
‎Trebuie să fiu pregătit ‎pentru orice situație.
‎Nu e de joacă. Fac totul instinctiv.
‎Dar, atunci, făceam multe greșeli.
‎Într-o zi, m-a urmărit.
‎E un lucru uimitor ‎să fii urmărit de o caracatiță.
‎Știi, te retragi, dai înapoi,
‎iar animalul ăsta neobișnuit vine ‎către tine
‎și nu există teamă deloc.
‎E curios și are încredere. ‎E un sentiment fantastic.
‎Și apoi, bam!
‎Am scăpat un obiectiv.
‎Obiectul a căzut cu repeziciune ‎și a speriat-o.
‎S-a întors și a fugit repede speriată.
‎Îți vine să te bați, pentru că, știi...
‎Putea fi o interacțiune incredibilă ‎bazată pe o încredere deplină
‎și ai stricat totul.
‎Te întrebi. ‎Ai ruinat momentul pentru totdeauna?
‎Va avea vreodată încredere în tine? ‎A speriat-o prea mult experiența aia?
‎Apoi m-am apropiat de ea prea repede.
‎Atunci a părăsit bârlogul ‎și s-a speriat tare.
‎Nu s-a mai întors în bârlog.
‎Credeam că s-a terminat.
‎Dispăruse.
‎Am avut o experiență cu niște urmăritori ‎de animale africani incredibili.
‎M-am gândit. „Oare...
‎Ar putea cineva urmări ceva sub apă?”
‎Animalul ăsta a petrecut milioane de ani ‎învățând să fie greu de găsit.
‎A trebuit să învăț ‎cum arată urmele lăsate de caracatițe.
‎A fost foarte frustrant la început. ‎Foarte greu de deslușit.
‎Care e diferența ‎dintre urmele lăsate de o caracatiță
‎și cele lăsate de un arici de mare,
‎sau de un pește...
‎sau de un vierme?
‎Urmele lăsate de un prădător.
‎Cojile de ou.
‎Trebuia să învăț totul.
‎Apoi trebuie să gândești...
‎ca o caracatiță.
‎Faci muncă de detectiv.
‎Treptat, aduni indiciile la un loc.
‎Apoi am început...
‎să fac descopăr lucruri.
‎„Astea sunt animalele pe care le ucide.”
‎Cercetez vânatul, urmele mici, ‎săpăturile din nisip,
‎schimbările mici în algele ‎pe unde se deplasează.
‎Astfel știu, ‎„Animalul ăsta e foarte aproape acum.
‎E aproape. ‎E la un metru sau doi metri.”
‎Și mă concentrez pe zona aia mică.
‎Apoi, bum!
‎Am găsit-o!
‎În sfârșit, după ce am căutat-o ‎o săptămână, zi de zi,
‎am găsit-o.
‎E ca un...
‎un prieten uman care-ți face cu mâna ‎și se bucură să te vadă.
‎Și simțeam, de la un minut la altul,
‎„Bine, am încredere în tine. ‎Am încredere în tine, ființă umană.
‎Acum poți intra în lumea mea.”
‎Și vine către mine.
‎Instinctul meu natural e...
‎de a mă retrage ușor.
‎Am vrut să stau nemișcat, ‎așa că m-am ținut de o stâncă.
‎Continua să vină către mine.
‎Mi-a cuprins toată mâna.
‎Eram sub apă de mult timp,
‎așa că am luat-o încet către suprafață, ‎crezând că o să-mi elibereze mâna.
‎Dar n-a făcut-o. A mers către suprafață ‎călare pe mâna mea.
‎Iată, eram acolo uitându-mă direct ‎în ochii acestei creaturi incredibile.
‎Era greu de imaginat la început
‎că relația asta însemna ceva pentru ea.
‎De ce un animal sălbatic, ‎care-și vede de treabă,
‎ar avea vreo așteptare în urma vizitei ‎unei creaturii umane ciudate?
‎Acum devine interesant.
‎Cred că a fost foarte stimulant ‎pentru inteligența ei fantastică.
‎Cumva, și-a dat seama ‎că lucrul ăsta nu e periculos,
‎așa că vine și interacționează ‎cu ființa asta umană.
‎Și poate caracatița s-a bucurat ‎în felul ei.
‎Când creezi acea legătură ‎cu un animal
‎și ai acele experiențe, e absolut uimitor.
‎Nu există un sentiment mai plăcut pe lume.
‎Granițele dintre noi doi păreau ‎să se dizolve.
‎Exista doar măreția ei desăvârșită.
‎Atunci mă gândeam doar la ea.
‎În apă și pe uscat.
‎Adică, a devenit o obsesie oarecum.
‎Vrei să o vizitezi în fiecare zi ‎și să vezi ce se întâmplă.
‎Abia aștepți să intri în apă.
‎La ce ce se gândește? ‎Ce e în mintea ei?
‎Visează? Dacă visează, ce visează?
‎Mi-a aprins curiozitatea într-un fel ‎care nu mi se mai întâmplase.
‎Ajută să te întorci acasă
‎și să citești ‎cât mai multe lucrări științifice.
‎E o caracatiță obișnuită.
‎Numele ei științific e ‎Octopus vulgaris.
‎Două treimi din informațiile ei
‎nu vin de la creier, ‎ci sunt transmise de tentaculele ei.
‎Toată ființa ei gândește, ‎simte, explorează.
‎Are 2.000 de ventuze ‎și le folosește pe toate independent.
‎Cum e posibil?
‎Imaginați-vă că aveți 2.000 de degete.
‎Puteți compara inteligența ei ‎cu a unei pisici sau unui câine,
‎sau chiar cu a unei primate inferioare.
‎Moluștele n-ar trebui să fie ‎atât de inteligente.
‎Adesea căutam prin lucrările științifice ‎lucrul ciudat pe care l-am văzut.
‎Nu găseam nimic. Absolut nimic.
‎Cercetam un loc ‎care nu fusese studiat îndeajuns
‎și, aproape săptămânal, ‎aflam ceva nou pentru știință.
‎ZIUA 104
‎Literatura de specialitate susține ‎că sunt specii nocturne.
‎Era mai activă noaptea?
‎Era cam înfricoșător pe întuneric.
‎Auzi sunetele uimitoare ale balenelor, ‎traversând apa.
‎Ești foarte alert.
‎N-am găsit-o. ‎Nu era în bârlogul ei.
‎Renunțasem ‎și mă întorceam la țărm.
‎Ceva m-a făcut s-o iau puțin spre stânga.
‎Și iat-o!
‎Într-o apă nu foarte adâncă.
‎Nu vedeam ce face.
‎Loviturile astea rapide.
‎Folosea tentaculul ca pe o armă ciudată.
‎Îl încolăcea într-o fracțiune de secundă.
‎Am văzut-o prinzând trei pești așa.
‎N-am văzut-o prinzând pești ‎în timpul zilei.
‎E foarte periculos noaptea ‎în pădurea adâncă.
‎Animalul ăsta foarte isteț se retrage ‎în adâncuri,
‎unde rechinilor le e greu să ajungă,
‎și profită ‎de hrana grozavă existentă acolo.
‎ZIUA 125
‎Primul instinct e să încerci ‎să sperii rechinii.
‎Dar apoi realizezi
‎că intervi în întregul proces al pădurii.
‎A ieșit din bârlog ‎și a venit la marginea pădurii.
‎Am văzut...
‎rechinul.
‎Trupul îi era aplecat puțin înainte ‎și se ducea după miros.
‎Nu era bine.
‎Mă gândesc, „E în siguranță. ‎E chiar sub piatra aia.”
‎Au trecut direct prin crăpătură.
‎Și în clipa următoare, ‎rechinul a prins-o de un tentacul,
‎intrând într-un dans al morții.
‎Și văd clar...
‎tentaculul ei rupt în gura lui.
‎Da, senzația aia groaznică din stomac.
‎Slavă Domnului că a reușit ‎să se ascundă cât mai în spate.
‎Se mișca cu dificultate. ‎Încet, foarte slăbită.
‎Sângera. Se simțea mirosul acela în apă.
‎Bârlogul era departe.
‎Vor veni iar rechinii?
‎M-am gândit s-o ajut fizic ‎să ajungă la bârlog.
‎Din fericire, n-a fost nevoie.
‎Nu știam...
‎ce avea să se întâmple cu ea, ‎dacă era slabă și vulnerabilă
‎și aveau să o ucidă în noaptea aia.
‎Și nu am putut să nu simt că...
‎Poate era vina mea?
‎Ieșise pentru că eram acolo?
‎M-am simțit foarte vulnerabil.
‎De parcă cei i s-a întâmplat ei ‎mi s-a întâmplat și mie într-un mod bizar.
‎Apoi am simțit că, psihologic...
‎eram dezmembrat cumva.
‎Începi să te gândești la propria moarte, ‎la vulnerabilitatea ta,
‎te îngrijorezi pentru familia ta, ‎copilul tău.
‎Până atunci nu mă impresionaseră ‎animalele atât de mult.
‎Am realizat că mă schimbam.
‎Mă învăța să devin sensibil la celălalt.
‎Mai ales la creaturile sălbatice.
‎Am avut un sentiment înfricoșător ‎când am intrat în apă a doua zi, devreme.
‎Eram foarte ușurat că trăia, respira.
‎E atât de slăbită încât nu poate arăta ‎culorile vii ale unei caracatițe tefere.
‎Are o culoare ștearsă, albă.
‎Sunt îngrijorat. „Cum se va hrăni?”
‎Depășești o graniță ‎când te bagi în viața animalelor.
‎Dar eram copleșit ‎de sentimentele mele pentru ea.
‎Nu cred ca a ajutat.
‎Stătea în fundul bârlogului, ‎nu se mișca foarte mult.
‎Mă uitam în fiecare zi ‎ca să văd dacă e bine,
‎mă întrebam, „Va fi ultima zi? ‎Nu o voi mai vedea?”
‎ZIUA 134
‎Marea ușurare a venit ‎cam peste o săptămână,
‎când am văzut că s-a vindecat ‎destul de repede.
‎Apoi s-a întâmplat cel mai uimitor lucru. ‎Am văzut...
‎tentaculul ăsta mititel perfect, ‎în miniatură...
‎care începuse să crească.
‎Și mi-a dat o încredere stranie
‎că poate trece ‎peste dificultatea asta serioasă.
‎Simțeam că și eu, în viața mea, ‎treceam de dificultățile mele.
‎Într-un mod ciudat, ‎viețile noastre se reflectau reciproc.
‎Relația mea cu oamenii, ‎cu ființele umane, se schimba.
‎Fiul meu, la vârsta asta, ‎era foarte curios de tot ce era sub apă.
‎În fiecare zi, ‎îi povesteam întâmplările.
‎A văzut-o. A cunoscut-o.
‎L-am dus de atâtea ori.
‎Brațul devenise funcțional, ‎chiar dacă era doar pe jumătate crescut.
‎ZIUA 250
‎Apoi, încet, când brațul a crescut, ‎și-a recăpătat încrederea.
‎În cele din urmă, cam în 100 de zile, ‎tentaculul a crescut complet.
‎E uimitor să vezi ‎că animalul ăsta e capabil de așa ceva
‎și poate rezista unui asemenea atac, ‎revenindu-și complet.
‎ZIUA 271
‎După o vreme, ‎și-a reluat activitățile normale,
‎așa că am pornit pe un alt curs
‎pentru a înțelege și mai mult lumea ei.
‎Era o zi frumoasă, calmă și senină.
‎Vine după un colț și vede un crab.
‎Problema când ești crab...
‎e că ești vânat un animal alunecos.
‎Poate trece printr-o crăpătură mică.
‎Iar crabul o simte
‎și se ascunde ‎sub o anemonă otrăvitoare mare.
‎Apoi ea așteaptă și se ascunde.
‎Iar crabul crede, ‎„Bine, totul e în regulă,”
‎și face greșeala de a ieși de sub anemonă.
‎Se hrănește cam dezordonat.
‎Sar bucăți pe peste tot, ‎se împrăștie mirosul.
‎Apoi te uiți în jur
‎și vezi stelele astea fragile ‎care apar surprinzător de repede,
‎fiind atrase de ea.
‎Sunt ca o masă care o copleșește
‎și nu știe sigur ce să facă ‎sau cum să le facă față.
‎M-am gândit, „E e o problemă serioasă.
‎Trebuie să înfrunte mereu stelele astea ‎care-i iau mâncarea.”
‎Dar nu-i ia mult să gândească,
‎„Steluțele fragile îmi fură mâncarea,”
‎și folosind o metodă uimitoare ‎le ia cu ventuzele
‎și le aruncă cu blândețe afară din bârlog.
‎E complet în control.
‎Inițial a folosit aceeași metodă ‎de a vâna crabi pentru a vâna homari.
‎Deodată vezi...
‎homari țâșnind din recif.
‎Mă gândesc, ‎„Sigur îl prinde pe ăsta!”
‎Dar îi scapă de nenumărate ori.
‎Apoi, câteva săptămâni mai târziu,
‎o văd venind pe lateral
‎înconjurându-mă, ‎ca să se poziționeze între mine și homar.
‎Mă folosea în strategia ei de vânătoare.
‎În loc să atace dezordonat...
‎s-a aruncat deasupra lui ca o pânză.
‎Nu avea unde să fugă.
‎E un animal care plănuiește
‎și găsește soluții rapid ‎cum să vâneze o pradă foarte dificilă.
‎Inteligența ei e dezvoltată
‎de prada diversă ‎pe care trebuie s-o prindă.
‎Tot felul de animale.
‎Toate moluștele ‎pe care le capturează sunt ușor de prins,
‎dar au cochilii foarte tari.
‎Cum naiba le ucide și le mănâncă?
‎La baza tuturor tentaculelor,
‎există un burghiu ‎care poate trece prin cochilia dură
‎și apoi aruncă venin, ca un șarpe,
‎și vede cum reacționează molusca.
‎Dar unele moluște doar se relaxează
‎dacă burghiul sapă exact ‎în vârful cochiliei,
‎în mușchiul abductor.
‎Practic, trebuie să gândească geometric
‎ca să afle exact locul ‎unde trebuie să găurească cochilia
‎și să-și procure hrana.
‎E un nivel de inteligență foarte înalt ‎al unei nevertebrate.
‎Abilitatea ei de a învăța ‎și de a-și aminti detalii.
‎Am realizat că mă învăța ‎atât de multe lucruri.
‎Abia aștepți să te trezești dimineața, ‎pentru că sunt atâtea de făcut
‎ca să înțelegi fiecare indiciu mic, ‎fiecare comportament,
‎fiecare specie și ce fac, ‎cum interacționează.
‎Oamenii întreabă, „De ce te duci ‎în același loc în fiecare zi?”
‎Dar atunci vezi diferențele subtile.
‎Și atunci înțelegi lumea animală.
‎Erau mii de legături de la caracatiță
‎către toate celelalte animale, ‎prădător și pradă,
‎și pădurea asta fantastică
‎care le ocrotea.
‎Acum știu ce legătură există ‎între moluscă și ariciul de mare
‎și cum caracatița e legată de moluscă.
‎În timp ce fac aceste legături,
‎poveștile astea se formează.
‎E aproape ca rațiunea pădurii.
‎Chiar o simțeam. Creatura aia mare.
‎Era de mii de ori mai alertă ‎și mai inteligentă decât mine.
‎E ca un creier uriaș subacvatic ‎care funcționează de milioane de ani.
‎Și păstrează totul în echilibru.
‎ZIUA 304
‎Totul părea în acest moment...
‎perfect în pădure.
‎Și, desigur,
‎uiți...
‎că prădătorii sunt mereu acolo.
‎Mi-a rămas ceva...
‎imprimat în memorie. Rechinul ăsta uriaș ‎care se apropia brusc de ea.
‎A stat nemișcată ‎și a încercat să se ascundă.
‎Vedeai rechinul înotând la margine, ‎simțindu-i mirosul.
‎Mi-am zis, „Vai, nu se poate!
‎Iar, același coșmar.”
‎Se ascunde repede sub umbrar
‎și-și înfășoară strâns corpul în alge.
‎Și doar se uită prin crăpătură.
‎Mirosul e pe alge ‎și rechinul mușcă și rupe algele.
‎A țâșnit prin spate.
‎Iese urcând pe o stâncă, ‎părăsește apa și eram...
‎Doar am, știi...
‎nu-mi venea să cred.
‎Dar problema e că trebuie să se întoarcă.
‎De cealaltă parte, rechinul o simte iar.
‎Și urmează o vânătoare teribilă.
‎Apoi am văzut-o,
‎într-o mișcare rapidă,
‎cum prinde ‎aproape 100 de scoici și pietre...
‎și își acoperă capul expus ‎cu tentaculele.
‎Și în acel moment
‎am înțeles, „E lucrul straniu ‎pe care l-am văzut...
‎cu mult timp în urmă.”
‎În clipa următoare, rechinul o apucă.
‎Dar aveam nevoie de aer.
‎Am ieșit la suprafață ‎cât de repede am putut.
‎Și am revenit imediat.
‎Mi-am zis, „Incredibil!”
‎Cumva a reușit să se ajungă ‎în locul cel mai puțin periculos,
‎care era pe spatele rechinului.
‎Rechinul încearcă s-o scuture ‎și înoată îndepărtându-se.
‎Îmi ia câteva secunde să înțeleg ‎ce naiba se întâmpla.
‎Dar vezi imediat
‎că ea este acum în avantaj.
‎În timp ce rechinul ‎se apropie de niște alge dese,
‎se îndepărtează de spatele lui...
‎dă drumul la scoicile rămase
‎și fuge.
‎Și rechinul a fost complet ‎indus în eroare.
‎Rechinul vine, trece odată, ‎dar ea e în siguranță.
‎Nu poate face nimic.
‎Și pleacă.
‎Cum poate gândi așa de repede ‎și să ia decizii de viață și de moarte,
‎e doar, da, uimitor.
‎I-am fost aproape cam 80% din viața ei.
‎Fiecare moment e atât de prețios, ‎pentru că e atât de scurt.
‎Una din zile a fost incredibilă.
‎Un banc mare de pești.
‎Apa nu era prea adâncă.
‎Dintr-odată...
‎iese la de suprafață.
‎Inițial, am crezut
‎„Vânează peștele.”
‎Apoi, „Stai!
‎Când vânează, e strategică și...
‎se concentrează.
‎Nu pare un comportament prădător.”
‎Mi-a luat ceva să înțeleg.
‎Dar totuși m-am gândit, ‎„Se joacă cu peștele.”
‎Observăm joaca la animalele sociale.
‎Iată un animal foarte antisocial ‎care se joacă cu pești.
‎Poziționează animalul ‎la un cu totul alt nivel.
‎Și-a pierdut complet ‎interesul pentru pești,
‎a venit repede
‎și m-a apucat.
‎A fost ultima dată ‎când am avut contact fizic.
‎ZIUA 324
‎Gândindu-mă înapoi,
‎îmi amintesc că era o zi furtunoasă, ‎foarte agitată.
‎Era sediment peste tot.
‎Cobor și... Uau!
‎Mai era o caracatiță mare lângă ea.
‎E foarte, foarte rar să vezi ‎două caracatițe una lângă alta.
‎„Doamne, ce se întâmplă?”
‎Apoi, văzând ‎că ambele animale erau relaxate
‎îmi dau seama, „A început împerecherea.”
‎Acum, știam foarte bine etapele vieții ‎unei caracatițe.
‎Deși eram foarte încântat ‎că începea împerecherea
‎simțeam un fel de...
‎spaimă...
‎în stomac.
‎Nu ieșea din bârlog.
‎Nu se mai hrănea, nu mai vâna.
‎O parte uriașă ‎din corpul ei îl dăruiește acestor ouă.
‎Așa că scade în greutate ‎și pierde foarte multă energie.
‎Ouăle sunt depuse în spate, la întuneric.
‎Nu le poți vedea.
‎Am continuat să mă duc zilnic ‎doar să mă uit.
‎Oxigenează ouăle cu sifonul ei, ‎are grijă de ele.
‎Moare încet
‎și își sincronizează moartea ‎cu momentul eclozării ouălor.
‎M-a lovit din plin.
‎Iată o nevertebrată, ‎practic o moluscă,
‎care își sacrifică viața
‎pentru puii ei.
‎Toate ouăle au eclozat.
‎Sunt mici și intră în coloana de apă.
‎Sute de mii.
‎Apoi am văzut-o ‎curățând bârlogul, abia în viață.
‎Și peștii, hrănindu-se cu ea.
‎Mulți prădători veneau să se hrănească.
‎A fost sfâșietor.
‎O parte din mine dorea s-o îmbrățișeze ‎și să-i alunge.
‎Dar n-am făcut asta.
‎A doua zi...
‎a venit un rechin mare.
‎Și a plecat cu ea în pădurea întunecată.
‎Adesea, mă duc ‎la locul bârlogului ei principal.
‎Și plutesc deasupra lui ‎și o simt acolo.
‎Evident că mi-e dor de ea.
‎Dar...
‎într-un fel bizar, a fost o ușurare.
‎A fost o ușurare, fiindcă tensiunea ‎de a merge în fiecare zi să o observ
‎de a captura, a fost...
‎A fost greu, într-un fel. ‎Adică, adormeam, visam
‎animalul ăsta.
‎Am fost. Știi...
‎gândeam ca o caracatiță.
‎A fost apăsător, într-un fel.
‎Dar dincolo de asta,
‎a fost mândria pentru animalul ăsta
‎care a trecut prin situații potrivnice ‎ca să ajungă aici.
‎Adică, o viață de neimaginat.
‎Unul dintre cele mai interesante lucruri ‎din viața mea a fost să-mi iau fiul,
‎să mergem de-a lungul țărmului
‎și să-i arăt minunile naturii,
‎detaliile și plurivalențele.
‎Primisem atât de mult din sălbăticie ‎și acum puteam să ofer.
‎Aveam atâta energie de a dărui înapoi.
‎E ca un mic biolog marin acum. ‎Știe atât de multe.
‎Un înotător viguros.
‎Pe măsură ce crește, ‎pare să vrea să o facă tot mai mult.
‎Să vezi cum dezvoltă
‎un simț puternic al sinelui,
‎o încredere incredibilă,
‎dar cel mai important,
‎un caracter blajin.
‎Cred că asta poate învăța un copil ‎petrecând mii de ore în natură.
‎La câteva luni ‎după ce caracatița a murit,
‎a găsit o caracatiță mititică.
‎E foarte rar ‎să vezi un animal atât de mic.
‎Dintr-o jumătate de milion de pui ‎doar câțiva supraviețuiesc.
‎Au de parcurs un drum foarte greu.
‎Asta e strategia lor. ‎„Trăiesc repede și mor tânăr.”
‎Ne-am imaginat ‎că ar putea fi unul din puii ei.
‎Avea mărimea potrivită, ‎timpul se potrivea.
‎A fost un moment vesel. ‎„Ei bine, privește-o!”
‎M-a făcut să înțeleg
‎cât de valoroase sunt locurile sălbatice.
‎Intri în apa aia...
‎și te eliberezi teribil.
‎Toate...
‎grijile, problemele ‎și dramele vieții dispar.
‎Începi ușor să-ți pese de toate animalele.
‎Chiar și de cele mai mici.
‎Înțelegi că toate sunt importante.
‎Înțelegi cât de vulnerabile sunt viețile ‎acestor animale sălbatice.
‎Și atunci, cât de vulnerabilă e ‎viața noastră pe planeta asta.
‎Relația mea cu pădurea mării ‎și creaturile ei e mai profundă...
‎cu fiecare săptămână sau lună, an după an.
‎Intri în contact ‎cu acest loc sălbatic și-ți vorbește.
‎Înțelegi cu privirea.
‎M-am îndrăgostit de ea,
‎dar și de sălbăticia uimitoare ‎pe care o reprezentata
‎și de felul cum m-a schimbat.
‎M-a învățat să simt...
‎că aparțin acestui loc, ‎nu sunt un vizitator.
‎E o diferență uriașă.
‎CRAIG ÎNCĂ FACE SCUFUNDĂRI ÎN FIECARE ZI, ‎DAR NU MAI ÎNOATĂ SINGUR.
‎A CO-FONDAT PROIECTUL THE SEA CHANGE,
‎O COMUNITATE DE SCAFANDRI ÎN CREȘTERE ‎CARE SE DEDICĂ
‎PROTEJĂRII CONTINUE ‎A PĂDURII DE ALGE.
‎Subtitrare: Talida Barbé