Downloaded from YTS.MX
NETFLIX-ALKUPERÄISDOKUMENTTI
Official YIFY movies site: YTS.MX
Monien mielestä mustekala on kuin alien.
Mutta kun niitä lähestyy,
huomaa, että olemme monin tavoin samankaltaisia.
Silloin astuu täysin erilaiseen maailmaan.
Tunne on uskomaton.
Tuntee olevansa hyvin erityislaatuisen tapahtuman äärellä.
Mutta ymmärtää, ettei rajaa voi ylittää.
Se alkoi jo kauan sitten.
LÄNSI-KAP, ETELÄ-AFRIKKA
Afrikan eteläkärki tunnetaan Myrskyjen niemenä.
Lapsuudenmuistoissani ovat -
kivikkoinen ranta, vuorovedet ja merilevämetsä.
Meillä oli pieni puinen bungalow -
aivan vesirajassa.
Kun isot myrskyt iskivät,
vesi tuli ovista sisään ja täytti lattian.
Lapsena oli tosi jännää -
elää valtavan Atlantin voimien keskellä.
Vietin lapsuuteni vuorovesialtaissa -
ja sukellellen merilevän seassa.
Pidin siitä eniten.
Olin jättänyt sen aikuistuttuani.
Se ei aluksi haitannut,
mutta sitten kävin Kalaharin keskiosissa noin 20 vuotta sitten.
Tein elokuvaa The Great Dance veljeni kanssa.
Tapasin miehiä,
jotka olivat maailman parhaita jäljittäjiä.
Näin heidän -
tutkivan luonnossa olleita hienovaraisia jälkiä,
joita en edes itse nähnyt.
Seurasin heitä joskus tuntikausia -
ja löysin piiloutuneita eläimiä.
Sitä oli uskomatonta seurata.
Miehet olivat osa luontoa.
Tunsin oloni ulkopuoliseksi.
Halusin palavasti olla myös osa sitä.
18 VUOTTA MYÖHEMMIN
Elämäni oli helvettiä parin vuoden ajan.
Olin tehnyt kovasti töitä jo kauan.
Olin uupunut.
En ollut nukkunut hyvin kuukausiin.
Perheeni kärsi.
Tulin sairaaksi paineista.
Mieleni ei kestänyt kaikkea.
En enää halunnut nähdä kameraa tai leikkausstudiota.
En kestänyt sitä.
Koko tarkoitukseni oli -
palasina.
Ja minulla oli kasvava lapsi.
Tom.
En voinut olla hyvä isä siinä tilassa.
Minun piti tehdä radikaali muutos.
Sain inspiraatiota lapsuudestani -
ja jäljittäjiltä, jotka olin tavannut Kalaharissa.
Ainoa keino, jonka tiesin,
oli meri.
Aluksi on vaikeaa mennä veteen.
Se on yksi planeetan villeimmistä ja pelottavimmista paikoista.
Veden lämpötila on jopa vain kahdeksan yhdeksän astetta.
Kylmä salpaa hengen.
On pakko rentoutua.
Seuraavat 10 - 15 minuuttia ovat kaunista aikaa.
Yhtäkkiä -
kaikki tuntuu hyvältä.
Kylmä herättää aivot,
koska kemikaalien aalto iskee aina kylmässä vedessä.
Koko keho herää eloon.
Kehon sopeutuessa tilanne helpottuu lisää.
Lopulta -
noin vuoden päästä -
kylmää alkaa kaivata.
Ympäristö on uskomaton -
kolmiulotteinen metsä.
Sen huipulta voi hypätä ja mennä minne vain.
Siellä voi lentää.
Se on kuin toisella planeetalla.
Vedessä rentoutuu luonnostaan.
Henkeä voi pidättää kauemmin.
Happisäiliön käyttö tiheässä levämetsässä ei ole hyväksi.
Haluan olla kuin amfibinen eläin.
Osasin vaistomaisesti olla käyttämättä sukelluspukua.
Jos haluaa päästä lähelle -
tällaista ympäristöä,
on suureksi hyödyksi, ettei sille aseta rajoja.
Huomasin yhtäkkiä, että olin taas valmis kuvaamaan.
Tartuin kameraani -
ja ryhdyin mielipuuhaani.
Eläimet ovat eksoottisia ja outoja.
Ne ovat oudompia kuin hulluimmissa scifi-elokuvissa.
Muistan päivän, kun kaikki alkoi.
Löysin erityisen alueen,
jota suojeli iso merilevämetsä.
Metsä heikentää maininkien vaikutusta.
Metsä on tosi synkkä. Siellä ei näe mitään.
Pienellä 200 metrin kaistaleella voi sukeltaa -
ja tarkkailla. Paikka on upea.
Muistan oudon hahmon vasemmalla puolellani.
Se meni syvemmälle.
Se näytti todella oudolta.
Jopa kalat olivat hämmentyneitä.
Sitten yhtäkkiä...
En tiennyt silloin -
nähneeni jotain uskomatonta.
Saavuin paikalle dramaattisen hetken lopussa.
Mietin, mitä se eläin teki.
Se pelkäsi minua vähän -
ja nosti tosi liukkaan -
palan levää, joka tuskin pysyi käsissä.
Se teki siitä nerokkaan suojaviitan -
ja tuijotti minua pienestä raosta.
Ja sitten -
se katosi.
Sitä on vaikea selittää,
mutta joskus vain tuntuu siltä,
että jokin olio on hyvin epätavallinen.
Siltä voi oppia jotain.
Se oli erityinen.
Sain hullun ajatuksen.
Entä jos kävisin siellä päivittäin?
Entä jos päivääkään ei jäisi välistä?
1. PÄIVÄ
Aluksi läsnäoloni vaikutti siihen selvästi.
Päätin jättää kameran sinne -
ja antaa sen kuvata, mitä se teki.
Se näki kiiltävän esineen metsässä.
Se lähestyi sitä kilven takana -
hyökkäyksen varalta.
Kamera oli erilainen ja mielenkiintoinen.
Se koski siihen, tunnusteli ja maistoi sitä.
Kun se halusi leikkiä, sitä ei voinut jättää kauaksi aikaa.
Se vain kaatoi sen.
Kävin siellä joka päivä, jotta opin tuntemaan sen ympäristön.
Aluksi kaikki näytti samalta.
Mutta pian näin metsän eri tyypit.
Vanhan metsän.
Metsän, jonka pohjalla kasvoi monenlaista levää.
Ja sumuisen metsän.
Kun aloin kartoittaa mustekalan pesän ympäristöä,
hämmästyin lähistön pienistä luolista,
joissa oli pyjamahaita.
Ne ovat sen pahimpia saalistajia.
Ne saavat nimensä raidallisesta nahasta.
Ne eivät saalista näön avulla,
mutta niillä on uskomaton hajuaisti.
Ne ovat hyvin aggressiivisia.
Ne tunkevat kuononsa pieniin halkeamiin.
Ne ovat kuolettavia mustekalanmetsästäjiä.
Mietin, miten kauan kestäisi, ennen kuin jotain tapahtuisi.
26. PÄIVÄ
Käytyäni sen luona useasti -
tietyllä hetkellä -
pelko oli helpottanut paljon.
Se näki liikettä, säikähti ja tajusi, että se olin minä.
Sitten se tuli ulos uteliaana.
Se oli kiinnostunut ja utelias muttei ottanut tyhmiä riskejä.
Se piti muilla lonkeroilla kiinni pesästä -
imukupeillaan.
Sitten se tapahtui.
Ojensin kättäni hiukan.
Jotain tapahtuu, kun se ottaa yhteyden.
Mutta lopulta on pakko hengittää.
Imukupit pitää ottaa varovasti irti -
häiritsemättä sitä,
jotta voi nousta hengittämään.
Mahtavinta on se,
kun se tulee ulos pesästä,
koska silloin se luottaa täysin.
Se ei pidä kiinni lonkeroilla ollakseen valmis vetäytymään.
Se luottaa minuun täysin -
ja tulee pesästä -
tekemään hommiaan.
Aloin nähdä upeita asioita.
Ne voivat näyttää piikikkäiltä tai sileiltä.
Ne voivat kasvattaa sarvet.
Ne voivat jäljitellä värejä, tekstuureja, kuvioita ja ihoa.
Se on kaunista.
Useimmiten se syöksähtelee, ryömii tai ui.
Mutta toisinaan se ojentaa kaksi jalkaa.
Se kävelee.
Se marssii menemään -
kahdella jalalla.
Se muotoilee kehonsa kiven malliseksi.
Sitten kaksi lonkeroa liikkuu hitaasti sen alla -
liikuttaen kiveä poispäin.
Sitten se muuttuu -
upeaksi horjuvaksi vanhaksi naiseksi mekossaan.
Ehkä se yrittää matkia -
vuoroveden heiluttamaa merilevää.
Samalla se vetäytyy hitaasti.
Niin se toimii.
Se on uskomattoman luova huijari.
Mustekala on kuin etana, joka menetti kotilonsa evoluutiossa.
Se on herkkä ja pehmeä eläin,
joka luottaa terävään älyynsä.
Sillä ei ole vanhempia opettajana. Se on yksin.
Monet eri saalistajat vainoavat sitä.
Miljoonien vuosien aikana sen piti -
keksiä uskomattomia keinoja huijatakseen niitä.
Sen pitää oppia nopeasti, koska se elää vain vähän yli vuoden.
52. PÄIVÄ
Yksin sukeltaessa välineiden pitää olla täydellisiä.
Pitää olla valmis kaikkeen.
En voi pelleillä. Pitää seurata vaistoja.
Mutta siinä vaiheessa tein paljon virheitä.
Kerran se seurasi minua.
On uskomatonta, kun mustekala seuraa.
Uin takaperin,
ja se uskomaton eläin lähestyi minua.
Se ei pelännyt yhtään.
Se oli utelias ja luotti minuun. Se tuntui upealta.
Ja sitten...
Pudotin linssini.
Se säikäytti eläimen.
Se kääntyi ja pakeni peloissaan.
Halusin potkaista itseäni.
Siitä olisi voinut syntyä uskomaton vuorovaikutus,
mutta pilasin sen ja pelkäsin, että ehkä jopa pysyvästi.
Luottaisiko se enää minuun vai säikähtikö se liikaa?
Sitten lähestyin sitä liian nopeasti.
Se häipyi pesästä ja pelästyi kunnolla.
Se ei palannut pesään.
Luulin, että kaikki oli ohi.
Se oli poissa.
Olin kokenut uskomattomia asioita san-heimon jäljittäjien kanssa.
Mietin,
voisiko veden alla jäljittää mitään.
Se eläin oli harjoitellut piileskelyä miljoonia vuosia.
Minun piti opetella, miltä sen jäljet näyttivät.
Se oli aluksi turhauttavaa.
Niitä oli vaikea erottaa.
Mitä eroa on mustekalan,
merisiilin,
kalojen -
ja matojen jäljillä?
Entä saalistusjäljillä?
Niiden munankuorilla?
Minun piti oppia kaikki.
Sitten piti ajatella -
kuin mustekala.
Olin kuin etsivä.
Keräsin johtolankoja hitaasti.
Sitten alkoi -
syntyä läpimurtoja.
"Se tappaa noita eläimiä."
Etsin tappoja, pikku jälkiä, kaivautumia -
ja pieniä muutoksia levämuodostelmissa, joissa se liikkui.
Tiesin, että se oli lähellä,
vain metrin parin päässä.
Keskityin pieneen alueeseen.
Ja sitten...
Siinä se oli.
Etsittyäni sitä viikon joka päivä -
löysin sen.
Kuin -
ihmisystävä vilkuttaisi ja ilahtuisi näkemisestä.
Tunsin sen minuutti toisensa jälkeen.
"Luotan sinuun, ihminen.
Saat tulla mustekalamaailmaani."
Se tuli minua kohti.
Halusin vaistomaisesti -
perääntyä varovasti.
Halusin pysyä paikoillani, joten otin kiinni kivestä.
Se lähestyi yhä.
Se peitti koko käteni.
Olin ollut veden alla kauan,
joten ponnistin varovasti kohti pintaa luullen sen irrottavan otteensa.
Niin ei käynyt. Se tuli pinnalle kanssani.
Tuijotin uskomatonta olentoa suoraan silmiin.
Aluksi oli vaikeaa kuvitella,
mitä se hyötyi suhteestamme.
Mitä villieläin -
hyötyisi oudosta ihmisvieraasta?
Siitä tuli mielenkiintoista.
Se stimuloi sen valtavaa älyä.
Se ymmärsi, etten ollut vaaraksi,
ja alkoi olla vuorovaikutuksessa kanssani.
Ehkä mustekala sai siitä iloa jollain oudolla tavalla.
Kun syntyy yhteys eläimen kanssa -
ja kokee moista, se on uskomatonta.
Tunne on paras maan päällä.
Välisemme rajat tuntuivat katoavan.
Se oli uskomaton.
Ajattelin sitä koko ajan.
Vedessä ja maalla.
Siitä tuli pienoinen pakkomielle.
Halusin käydä sen luona joka päivä. En malttanut odottaa sukeltamista.
Mitä se ajatteli?
Näkikö se unia, ja jos näki, niin mistä?
Se herätti uteliaisuuteni ennennäkemättömällä tavalla.
Oli hyödyllistä palata kotiin -
ja lukea monia tieteellisiä artikkeleita.
Se on meritursas.
Sen tieteellinen nimi on Octopus vulgaris.
Kaksi kolmasosaa sen tajunnasta -
on aivojen ulkopuolella lonkeroissa.
Sen koko olemus ajattelee, tuntee ja tutkii.
Sillä on 2 000 imukuppia, joita se käyttää itsenäisesti.
Miten se onnistuu?
Entä jos meillä olisi 2 000 sormea?
Sen älykkyys vastaa kissaa, koiraa -
tai jopa alempaa kädellistä.
Nilviäisten ei pitäisi olla niin älykkäitä.
Etsin tieteellisistä artikkeleista usein -
näkemiäni outoja asioita.
Niistä ei sanottu mitään.
Kun tutkii vähän tutkittua aihetta,
löytää lähes viikoittain jotain uutta tieteellistä.
104. PÄIVÄ
Kirjallisuuden mukaan mustekalat ovat yöeläimiä.
Oliko se aktiivisempi öisin?
Pimeys oli pelottavaa.
Ryhävalaiden uskomattomat äänet kaikuivat vedessä.
Olin hyvin varuillani.
En löytänyt sitä. Se ei ollut pesässään.
Luovutin ja olin palaamassa rannalle.
Jokin sai minut kääntymään hieman vasemmalle.
Siinä se oli.
Tosi matalassa vedessä.
En nähnyt, mitä se teki.
Se iski salamannopeasti.
Se käytti lonkeroa outona aseena.
Se rullasi sen sisään sekunnin murto-osassa.
Se nappasi siten kolme kalaa.
Se ei ikinä tehnyt sitä päivällä.
Merilevämetsässä on hyvin vaarallista yöllä,
joten se menee matalikoille,
jonne hait eivät pääse,
ja käyttää hyväksi saatavilla olevaa ruokaa.
125. PÄIVÄ
Halusin vaistomaisesti karkottaa hait pois.
Sitten tajusin,
että se vaikuttaisi koko metsän prosessiin.
Se oli ulkona pesästä ja liikkui metsän rajalla.
Huomasin -
hain.
Se nojasi eteenpäin ja seurasi hajua.
Se oli paha juttu.
Olin kiitollinen, että se oli turvassa kiven alla.
Hait menivät halkeamaa kohti.
Sitten hai kävi kiinni yhteen sen lonkeroon -
ja aloitti pelottavan kuolemankierteen.
Näin selvästi irronneen lonkeron sen suussa.
Vatsassani tuntui kamalalta.
Onneksi se pääsi syvälle halkeamaan.
Se liikkui huonosti. Se oli hidas ja hyvin heikko.
Se vuoti verta. Haju levisi veteen.
Pesään oli pitkä matka.
Ilmestyisivätkö hait taas paikalle?
Ajattelin auttaa sitä pääsemään pesään.
Onneksi ei tarvinnut.
En tiennyt,
miten sen kävisi,
tulisiko siitä heikko ja haavoittuvainen,
ja tappaisivatko ne sen yöllä.
Mietin,
olinko vastuussa siitä.
Lähtikö se pesästä takiani?
Tunsin oloni haavoittuvaiseksi.
Tuntui siltä kuin sille tapahtunut olisi tapahtunut itsellenikin.
Se tuntui -
psykologisesti samalta kuin -
olisin menettänyt oman raajani.
Mietin kuolemaa ja haavoittuvaisuuttani -
ja huolehdin perheeni ja lapseni puolesta.
En ollut koskaan ollut tunteellinen eläinten suhteen.
Tajusin muuttuvani.
Se opetti minulle, miten muista välitetään.
Varsinkin villieläimistä.
Oli pelottavaa mennä veteen varhain seuraavana päivänä.
Helpotuin löydettyäni sen hengissä. Se hengitti.
Se ei jaksanut tehdä terveen mustekalan kirkkaita värejä.
Se oli samean valkoinen.
Huolestuin, miten se saisi ruokaa.
Eläinten elämiin sotkeutuminen ylittää rajan.
Mutta tunteeni olivat ylitsevuotavia.
En usko, että se auttoi.
Se oli pesän perällä eikä juuri liikkunut.
Tarkistin joka päivä, että se oli kunnossa.
Mietin, oliko päivä sen viimeinen.
134. PÄIVÄ
Noin viikkoa myöhemmin tilanne helpotti.
Näin, että se oli parantunut nopeasti.
Oli aivan uskomatonta nähdä -
pieni, täydellinen lonkero,
joka kasvoi takaisin.
Se kohotti itseluottamustani.
Näin, että se toipuisi vaikeasta tilanteesta.
Tunsin itsekin, että olin selviämässä vaikeuksista.
Oudolla tavalla elämämme muistuttivat toisiaan.
Suhteeni ihmisiin oli muuttumassa.
Poikani oli hyvin kiinnostunut kaikesta vedenalaisesta.
Kerroin hänelle siitä joka päivä.
Hän oli nähnyt mustekalan.
Hän oli usein mukana.
Lonkero on käyttökelpoinen -
jo puoliksi kasvaneena.
250. PÄIVÄ
Sen itseluottamus palasi hitaasti lonkeron kasvaessa.
Noin 100 päivän kuluttua lonkero oli valmis.
On uskomatonta, että eläin kykenee siihen -
ja toipuu sellaisesta hyökkäyksestä täysin.
271. PÄIVÄ
Pian se jatkoi normaaleja toimiaan,
joten aloitin uuden vaiheen -
ja näin entistä syvemmälle sen maailmaan.
Oli tyyni ja kirkas päivä.
Se tuli nurkan takaa ja näki ravun.
Ravun ongelma oli,
että sitä metsästi nestemäinen eläin.
Se pääsee sisään pienistäkin raoista.
Rapu vaistosi sen -
ja piiloutui myrkyllisen merivuokon alle.
Mustekala odotti piilossa.
Rapu luuli reitin olevan selvän -
ja teki virheen jättäen merivuokon.
Se on sotkuinen syömäri. Palasia lenteli, ja haju levisi.
Ympärillä -
käärmetähdet siirtyivät yllättävän nopeasti -
sen luokse.
Niitä oli paljon. Se häkeltyi niiden määrästä -
eikä tiennyt, miten selviäisi siitä.
Sillä oli oikea ongelma.
Käärmetähdet veisivät aina sen ruoan.
Pian sen jälkeen -
se tajusi niiden varastavan ruokansa.
Se keksi nostaa ne imukupeillaan -
ja heittää ne ulos pesästään.
Se oli nyt pomo.
Se käytti samaa menetelmää metsästäessään hummeria.
Yhtäkkiä -
riutasta ilmestyi hummereita.
Ajattelin, että se saisi yhden varmasti kiinni.
Mutta ne karkasivat joka kerta.
Pari viikkoa myöhemmin -
se kiersi minut,
jotta se pääsi hummerin ja minun väliin.
Se käytti minua metsästyksessä.
Sotkuisen ryntäyksen sijasta -
se heitti verkkonsa hummerin päälle.
Hummeri ei päässyt pakoon.
Eläin käytti strategiaa -
ja selvitti nopeasti, miten hankalaa saalista kannatti metsästää.
Sen älykkyys kasvaa -
vaadittujen saaliseläinten määrän ansiosta.
Niitä on monenlaisia.
Se nappaa monenlaisia nilviäisiä helposti,
mutta niissä on kovat kuoret.
Miten se tappaa ja syö ne?
Lonkeroiden juuressa -
on pora, joka läpäisee kovan kuoren.
Se suihkuttaa sisään myrkkyä kuin käärme.
Se seuraa nilviäisen reaktiota.
Jotkut nilviäisistä lamautuvat vain,
jos pora on juuri kuoren lakipisteessä -
abduktorilihaksen päällä.
Sen pitää osata geometriaa -
tietääkseen tarkan kohdan, josta kuorta pitää porata -
saadakseen ruokaa.
Se on korkean tason selkärangattoman älyä.
Se oppii ja muistaa yksityiskohtia.
Tajusin, miten paljon opin siltä.
En malta odottaa herätä, koska tekemistä riittää,
jotta opin ymmärtämään pieniä merkkejä ja käytöstä -
sekä eri lajeja ja niiden välistä vuorovaikutusta.
Minulta kysytään, miksi menen aina samaan paikkaan.
Siellä näkee hienovaraiset erot.
Silloin oppii tuntemaan luonnon.
Mustekala oli yhteydessä tuhansin tavoin -
muihin eläimiin, saalistajiin ja saaliisiin.
Uskomaton metsä -
vaali kaikkea.
Opin, miten simpukka liittyy merisiiliin -
ja mustekala simpukkaan.
Yhdistäessäni asioita -
tarinoita syntyy valtavasti.
Se on kuin yhteismieli.
Tunsin sen. Olio oli valtava.
Se oli tuhansia kertoja minua älykkäämpi.
Kuin valtavat vedenalaiset aivot, jotka olivat miljoonia vuosia vanhat.
Se pitää kaiken tasapainossa.
304. PÄIVÄ
Kaikki vaikutti -
metsässä täydelliseltä.
Tietysti -
unohdin,
että saalistajat olivat aina läsnä.
Muistan -
selvästi valtavan hain, joka lähestyi sitä.
Se oli hiljaa ja yritti piiloutua.
Hai ui ympärillä ja haistoi sen.
Luulin, että sama -
painajainen uusiutuisi.
Se syöksähti merilevän sekaan -
ja kietoutui tiukasti moniin merilevän lehtiin.
Se kurkisti sieltä.
Sen haju tarttui merilevään,
joten hai pureskeli merilevää.
Se syöksähti takapuolelta.
Se kiipesi kivelle ja pois vedestä.
En voinut uskoa silmiäni.
Mutta sen oli pakko palata.
Toisella puolella hai haistoi sen taas.
Syntyi hullu ajojahti.
Sitten näin, kun se -
poimi nopeasti -
lähes sata kotiloa ja kiveä -
ja peitti haavoittuvaisen päänsä lonkeroillaan.
Silloin -
tajusin nähneeni saman hullun jutun -
kauan sitten.
Sitten hai nappasi sen.
Minun piti hengittää.
Nousin nopeasti pinnalle.
Sukelsin heti.
Se oli aivan hullua.
Jotenkin se onnistui siirtymään vähiten vaaralliseen paikkaan -
eli hain selkään.
Hai yritti ravistella sen irti ja ui poispäin.
Minulta vei hetken tajuta,
mitä oikein tapahtui.
Mutta tiesin heti,
että se oli niskan päällä.
Kun hai meni tiheän merileväpusikon lähelle,
se hyppäsi hain selästä.
Se pudotti kotilot -
ja ui pois.
Se huijasi haita täysin.
Hai ui kerran sen vierestä,
mutta se oli täysin turvassa. Hai ei voinut mitään.
Sitten hai lähti.
Se, että se tekee päätöksiä elämästä ja kuolemasta niin nopeasti,
on aivan uskomatonta.
Sain seurata sitä noin 80 prosenttia sen elämästä.
Joka hetki oli arvokas, koska sen elämä on lyhyt.
Yksi päivä oli uskomaton.
Iso kalaparvi.
Melko matala vesi.
Yhtäkkiä se -
kurotti kohti pintaa.
Ensin luulin -
sen metsästävän kaloja.
Sitten tajusin,
että se metsästi aina strategisesti -
ja keskittyneesti.
Sen käytös ei ollut saalistusta.
Kesti kauan selvittää asia.
Lopulta päättelin pakostakin, että se leikki kalojen kanssa.
Sosiaaliset eläimet leikkivät usein.
Mutta nyt epäsosiaalinen eläin leikki kalojen kanssa.
Se nosti sen uudelle tasolle.
Sitten se kyllästyi kaloihin -
ja tuli kiireesti -
ottamaan minusta kiinni.
Se oli viimeinen kerta, kun koskimme toisiimme.
324. PÄIVÄ
Kun muistelen asiaa,
päivä oli hyvin myrskyisä.
Pohjamutaa oli kaikkialla.
Sukelsin,
ja sen vieressä oli toinen iso mustekala.
Mustekalat ovat harvoin lähekkäin.
Mietin, mitä tapahtui.
Näin, että ne olivat melko rauhassa,
ja tajusin, että parittelu oli alkamassa.
Tiesin silloin mustekalan elämänvaiheet jo melko hyvin.
Vaikka olin innostunut parittelun alkamisesta,
minä myös -
tunsin pelkoa vatsanpohjassani.
Se ei tulisi ulos pesästä.
Se ei enää söisi tai metsästäisi.
Valtava osa sen kehosta siirtyy munille.
Sen paino laskee, ja se menettää valtavasti voimia.
Munat ovat pesän pimeällä perällä.
Niitä ei voi nähdä.
Kävin joka päivä katsomassa sitä.
Se antoi munille happea suppilollaan ja huolehti niistä.
Se teki hitaasti kuolemaa -
ja ajoitti sen juuri munien kuoriutumishetkeen.
Se iski minuun tosi rajusti.
Selkärangaton nilviäinen -
uhraa henkensä -
poikastensa puolesta.
Munat kuoriutuivat.
Ne olivat pieniä ja menivät samaan vesikerrokseen.
Niitä oli satojatuhansia.
Sitten näin, miten se huuhtoutui pesästä hädin tuskin elossa.
Kalat alkoivat syödä sitä.
Haaskaeläimet alkoivat syödä sitä.
Se oli sydäntäsärkevää.
Halusin pidellä sitä ja ajaa ne pois,
mutta en tehnyt niin.
Seuraavana päivänä -
saapui iso hai.
Hai vei sen pois metsän siimekseen.
Käyn usein sen pesän luona.
Kelluskelen siellä ja tunnen sen läsnäolon.
Tietysti ikävöin sitä.
Mutta -
se oli jollain tavalla helpotus.
Se oli helpotus, koska sen jokapäiväinen seuraaminen -
ja kuvaaminen oli -
tavallaan rankkaa. Minä ajattelin lakkaamatta -
sitä eläintä. Minä -
ajattelin mustekalan tavoin.
Se vaati veronsa.
Mutta sen kaiken takana -
on ylpeys eläimestä,
joka selvisi mahdottomasta elääkseen siihen asti.
Se eli uskomattoman elämän.
Yksi elämäni jännittävimmistä asioista oli viedä poikani -
rantakävelylle -
ja näyttää hänelle luonnon ihmeitä,
yksityiskohtia ja monimuotoisuutta.
Opin luonnosta todella paljon ja voin jakaa sen.
Minulla oli paljon annettavaa.
Hän on kuin pikku meribiologi ja tietää paljon.
Hän on vahva uimari.
Hän vaikuttaa haluavansa tehdä sitä yhä enemmän vanhetessaan.
Näen sen kehittyvän.
Hänellä on vahva itsetunto -
ja itseluottamus,
mutta mikä tärkeintä,
hän on hellä.
Minusta juuri sen -
lapsi oppii viettäessään luonnossa pitkiä aikoja.
Kuukausia mustekalan kuoltua -
hän löysi pikku mustekalan.
On harvinaista nähdä niin pieni eläin.
Ne saavat jopa puoli miljoonaa poikasta. Vain kourallinen selviää.
Niillä on rankka kohtalo.
Niiden strategia on elää kovaa ja kuolla nuorena.
Kuvittelimme, että poikanen oli sen.
Koko ja aika olivat oikeat.
Se oli ilahduttavaa. Ajattelin, että se oli se.
Se sai minut ymmärtämään,
miten arvokas villi luonto on.
Veteen meno -
on hyvin vapauttavaa.
Kaikki -
huolet, ongelmat ja elämän vaikeudet sulavat pois.
Siellä alkaa hitaasti välittää eläimistä.
Pienimmistäkin.
Ymmärtää, että jokainen on hyvin tärkeä.
Siellä vaistoaa, miten haavoittuvaisia eläimet ovat.
Ja sen, miten haavoittuvaisia olemme tällä planeetalla.
Suhteeni meren metsään ja sen olentoihin syvenee -
viikosta ja vuodesta toiseen.
Minulla on yhteys villiin paikkaan, joka puhuu minulle.
Sen kieli on näkyvää.
Rakastuin mustekalaan,
sen edustamaan villiin luontoon -
ja siihen, miten se muutti minua.
Se opetti minut tuntemaan,
että kuuluin sinne enkä ollut vieras.
Ero on valtava.
CRAIG SUKELTAA YHÄ JOKA PÄIVÄ MUTTA EI UI YKSIN.
HÄN PERUSTI SEA CHANGE PROJECTIN,
KASVAVAN SUKELTAJAYHTEISÖN,
JOKA SUOJELEE MERILEVÄMETSÄÄ.
Tekstitys: Petri Nauha