Downloaded from YTS.MX
VARNING: INNEHÅLLER SPOILERS OM FJÄRDE SÄSONGEN
Official YIFY movies site: YTS.MX
EN ORIGINALDOKUMENTÄR FRÅN NETFLIX
Serien var oväntad från start.
La casa de papel är en motgångssaga.
Det blev en flopp.
"Nåja, vi ses igen i andra projekt", sa vi. Och så plötsligt…
"Netflix har köpt serien!"
Rätt vad det var tittade folk på den utomlands.
Då small det till.
Man insåg att det var en tsunamivåg i antågande.
Vi som jobbade med serien trodde inte att det var sant.
Vi förstod att folk hade en relation till serien
bortom ren underhållning.
Genomslaget bland människor runtom i världen
och de förväntningar de har är en prövning.
Ingen av oss förstod nog riktigt förrän vi kom ut dit.
Livet förändras totalt.
Verkligheten förändras.
Visst har det förändrats.
"Vi måste komma tillbaka med besked."
Det gällde att visa vad vi kan och inte spara på krutet.
Och så blev det.
Vår historia börjar 2017 på den spanska tv-kanalen Antena 3.
Du är på tv.
Det började bra, med 4,5 miljoner tittare.
Bra.
Men…
Den första säsongen gick mycket bra, särskilt i början,
men den andra säsongen sjönk tittarsiffrorna.
De dalade.
Till hälften.
Tittarna blev allt färre.
Siffrorna dalade.
De dalade…
Och plötsligt…
-Den dog. -…var det slut.
Serien lades ner.
Vi förpassade serien till minnet.
Jag grät massor den sista dagen.
Det känns som om jag dödade henne.
-Det var kämpigt. -Jag gick igenom en riktig sorgeprocess.
Jag grät över att förlora min rollperson.
"Här tar det slut."
Ja, det var ganska galet.
Det var tufft.
Då kommer Netflix
och köper rättigheterna för de säsonger som redan visats i Spanien.
Netflix la ut serien i sitt internationella utbud.
Schyst!
När den hamnade på Netflix hände det grejer.
Varken vi eller Netflix hade några som helst förväntningar.
Man gjorde inte ens reklam för den.
Den bara fanns där i utbudet.
Den låg där i Netflix utbud, och så…
Plötsligt händer nånting.
Jag hade knappt några följare, och plötsligt var de 15 000.
30 000, 50 000, 60 000…
Plötsligt, en halv miljon följare, 600 000, 700 000…
Från många länder.
På en timme ökade det med 2 000.
Vi började få fler följare allihop.
Vi fattade att jäklar, här var det nåt på gång.
Precis, det var bokstavligen en explosion.
Enorma banderoller i Saudiarabien… Det var ofattbart.
Brasilien, Mexiko, Colombia…
Folk på andra sidan jorden.
Vi fick bilder från karnevalen i Rio de Janeiro.
Utklädda som i serien.
Nån galning hade tatuerat in Úrsula.
-Var? -På benet, i färg, så här stort.
"Vad är det ni säger? Vad är det här?"
Och det fortsätter. Vi hamnar tvåa på världstopplistan,
och tävlar mot alla de stora serierna genom historien.
Herregud. Sånt gör inte ens amerikaner.
Och de stora cheferna på Netflix börjar prata om oss på sina möten.
Casa de papel, eller Money Heist som den heter i USA,
har haft stor framgång i hela världen.
Stephen King, Benzema och Mbappé sätter på sig masker.
Neymar också. Han gillade den så mycket att han blev munk.
Himmelskt, herr Andrés.
Jag är ett fan.
-Och sen… -Lite spänning.
…kan det hända nåt mer?
Ja, vi får en Emmy!
La casa de papel.
Och som en märklig hyllning begås rån inspirerade av oss.
I röda overaller, med Dalí-mask och beväpnade…
Flera stycken.
Guld för en miljon…
…klädda som i serien La casa de papel.
Det har imiterats med liknande masker.
Men det häftigaste är det som händer på gatorna.
De röda overallerna och maskerna demonstrerar i Amerika, Europa och Asien.
De tågar för mänskliga rättigheter i Libanon, Irak, Frankrike och Chile.
Och tillsammans med den pånyttfödda "Bella Ciao" erövrar de världen
för syften som demokrati, feminism och miljö.
RÄDDNINGSFARTYGET OPEN ARMS LÄGGER TILL PÅ LAMPEDUSA I AUGUSTI 2019
När en frivilligorganisation räddar en hel båt med flyktingar
som så fort de är i säkerhet börjar sjunga "Bella Ciao"…
ÁLVARO MORTE PROFESSORN
Det är mycket större än allt det andra.
Då frågar Netflix: "Hörni, ni skulle inte kunna göra ett rån till?"
Va?
Vänta lite nu.
Det tog två månader innan vi svarade, för vi ville komma på nåt…
…som gjorde oss säkra på att vi inte svek tittarnas förtroende.
Vi ville inte göra dem besvikna.
Vi måste samla gänget.
"Helt otroligt. Vilken grej!"
Vi är motståndsrörelsen.
Men när vi började filma igen gick det upp för oss
hur mycket våra liv hade förändrats. Så här såg berömmelsen ut.
JANUARI 2019 FLORENS I ITALIEN
När vi kom till Piazza del Duomo, där vi skulle börja filma,
var det fullt av folk där.
Allt det här syns.
"Vad är detta? Ska vi alltså filma här?"
Det stod åskådare runtom, som på en fotbollsmatch.
De var helt tysta, vilket var fantastiskt.
Jag sa till mig själv: "Okej, koncentrera dig nu.
Ingen ögonkontakt förrän du är klar."
När vi började bli klara sa jag till Álvaro:
"Kom, vi går och hälsar på dem."
Ska vi gå och säga hej till folk?
Vi hann ta tre, fyra steg
och sen såg vi dem välla in från alla håll.
Grazie mille! Nu måste vi tillbaka.
Så vi kunde inte filma klart.
Vi fick avbryta inspelningen. Katastrof!
Vi tog tillflykt i en byggnad.
Vi kunde inte fortsätta.
I den vinkeln, speglingar i glaset i den vinkeln…
Det är fullt av folk. Det står 4 000 pers på torget i detta nu.
-Herregud! -Vi skrattar åt det, men…
-Vilken folksamling! -Vi kan inte filma.
Än så länge är det kul.
Men det lär bli ledsamt.
Mycket riktigt. Vi kom knappt ens till bilen.
Folk började springa efter oss.
Det här kan bli tumult. Akta dig!
Vi var som The Beatles.
På nästa inspelningsplats, där det skulle vara lugnt…
Det tar emot att säga det här.
PIAZZALE MICHELANGELO
…väntade nåt omtumlande.
Tack!
Vi lyckades få till tagningen. Vi fick det att funka.
Álvaro sa:
"Vi kanske skulle tacka folket, Pedro?"
"Nej, Álvaro", sa jag.
"Du såg vad som hände vid katedralen. Vi kan dö."
Jag jävlas med dig.
Vi ställde oss på en bänk.
Då hoppade nån över avspärrningen.
Tack så mycket för ert stöd!
Oj! Åh nej!
Folk kom springande som om det inte fanns en morgondag.
Vi vill bara tacka er alla för att ni är här.
Tack så mycket.
Plötsligt syns mitt ansikte i hela världen. Helt vansinnigt.
Det är oroväckande att inse att man inte längre är anonym.
Det är omtumlande.
Men det tog ut sin rätt.
Bilar med tonade rutor, livvakter när man var utomlands…
Plötsligt hade allt tagit sig mycket större dimensioner.
En efter en på gatan säger: "Du är grym!"
Då är det lätt hänt att man får den självbilden.
Från att ha varit helt anonym
fick jag börja be om att få vara i VIP-rummet
för att folk bara ville ta bilder med mig hela tiden.
Om man inte är vaksam kan man bli en skitstövel.
En riktig skitstövel.
All popularitet ger avtryck i siffrorna.
La casa de papel är nu Netflix mest sedda produktion,
filmer och engelskspråkiga produktioner inräknade…
…genom tiderna i Frankrike…
…Italien…
…Argentina, Chile…
…Brasilien och Portugal.
Den är också en stor succé i Nordafrika, Mellanöstern och Turkiet.
Och den är en av de mest sedda i hela världen.
Det här är ett världsomspännande fenomen.
Det finaste är att det började med tittarna.
Det var som en annan dimension.
Det kom helt spontant.
Det var som en kärleksattack.
Vi insåg att folk hade en relation till serien
som nåt mer än bara underhållning, nästan på ett filosofiskt plan.
Man blir ganska omskakad.
Det är svårt att tro, men så är det.
Det var en bekräftelse på att vi inte var galna, utan åstadkom nåt stort.
Galenskapen började redan i det första avsnittet av den första säsongen.
Det var en spansk serie,
men vi hade blicken riktad mot hela världen.
I början fanns det mindre stålar,
men det fanns en energi där.
Vår avsikt var redan från början att göra en internationellt gångbar serie.
Vi gav allt.
Alla var som galna.
AUGUSTI 2017 SISTA INSPELNINGEN FÖR ANDRA SÄSONGEN
Där satt den!
Min intention var redan tidigt att vi skulle skapa nånting riktigt…
Stora ambitioner.
Men på några sätt förändrades våra liv när Netflix kom in i bilden.
Förr när vi behövde åka till Filippinerna så gjorde vi det,
fast med en dator. Det där havet fanns inte där.
Vi hade inte ens lämnat Madrid.
Numera, om vi behöver en helt egen ö ordnar vi det.
Den ska slå globalt.
Om vi ville ha ett thailändskt buddhisttempel ordnar vi det.
Med elefant och allt.
PATTAYA, THAILAND
En superserie.
En militärhelikopter?
Få ner den, för helvete!
-Fixat! -Full spätta.
Och om vi vill lamslå Madrid med ett penningregn
så gör vi det.
Visst låter det bra? Det är det inte.
När vi spärrade av centrala Madrid blev vi varse att stora inspelningar kan bli…
Mer sedlar!
…ett helvete.
Mer sedlar!
Sedlar!
Maskinen funkar inte. Vad är det här?
Den jäkla fläkten kärvar.
-Det kommer bara sedlar på ena sidan. -Vi kan inte rå över vinden.
Fläkten snurrar dåligt.
Vi var förtvivlade. Jesús, regissören, var fullkomligt rasande.
Det ser inte äkta ut.
Det fastnar sedlar här under.
Du vet att det här inte kan sluta väl.
Efter varje misslyckad tagning får vi städa…
…och börja om.
Städa…
…och börja om.
Sen kommer nån på en lysande idé.
Vi kan dammsuga upp pengarna.
Men vänta lite…
Är det verkligen så smart?
Sedlarna går sönder. De strimlas av maskinen.
Jag sa att de skulle samlas i högar, inte dammsugas upp.
Herregud.
Tre miljoner euro förvandlade till konfetti.
Tur att de inte var äkta.
Till slut får vi kläm på fläkten.
Sedlarna flyger!
Nu kan inte ens Gud stoppa oss.
Jo, det kunde han.
Vad skulle vi ta oss till? Vi hade tagit dit hundratals statister.
Ett uppdrag utöver det vanliga.
Desperationen växte. Vi hade problem.
Regnet förvandlar våra sedlar till papier maché.
Nu kan de inte flyga mer.
Och vi har ett problem till.
Marken måste torkas.
Sätt fart.
Vi sätter upp paviljonger som får agera paraplyer.
Det som inte dög att suga sedlar med blir en torkare.
Det som fick dem att flyga…
…blir en avfuktare.
Och filmfotografen och scenografen
blir trottoartorkare.
Nåja, det är en effektiv metod.
Lite burdus, men effektiv.
Mycket arbete som inte gav mycket resultat.
Marken var alltjämt blöt.
-Titta, blå himmel. -Visst, men…
Och plötsligt…
…tittar solen fram!
Nej, det är inte bra.
Allt blir fel.
Bryt!
När allt är filmat i mulet väder och det plötsligt ser ut som sommar…
Vi kämpar mot himlen, en strålande dag i mars…
…har man problem.
Men solen ligger inte på kameran.
Stämningen börjar bli spänd.
Jag försöker komma på lösningar. Försök du också.
Nåt som inte är att ställa in och åka hem.
Kom på nåt.
Det har byggts upp.
Jag ställer in kameran, de ändrar…
Och under tryck…
Jag är väl filmfotografen?
…forsar allt ut.
Vad ska de med mig till?
Somliga dagar…
Nu funkar inte walkie-talkien.
…går inget.
En tagning åt helvete, ännu en åt helvete…
Där är en kille med gul ärm. Gult är inte tillåtet.
Batterierna.
Sånt här händer inte i Narcos, 13 Reasons Why och Stranger Things.
Det blir ändå du som får ta skiten.
Ta det lugnt. Nu kan det inte bli värre.
Eller…
Skärmarna är inte gröna.
Nej.
De stora skärmarna ska vara gröna så att man kan lägga in Professorn där.
De har inte begärt utlämning.
De ska vara gröna.
Om inte gröna, så åtminstone svarta.
Men efter alla förseningar har den avtalade tiden gått
och reklamen är tillbaka.
Förtvivlan var total.
Av nån anledning är de inte gröna.
Jag vet inte om du vill vänta i fem minuter…
De ger oss mer tid.
Vi får åtminstone 40 minuter till med gröna skärmar.
Vi lyckades!
Med svett och tårar.
Bra jobbat, alla statister! Tack så hemskt mycket.
Till slut regnade det ändå miljontals euro över Madrid den dagen.
Ja, i den här serien är det mycket pengar…
984 miljoner euro.
…skjutande…
…skönsång…
…och tonvis med guld.
Men det är inte därför ni älskar oss.
Så varför älskar ni oss då?
Varför har La casa de papel haft sån framgång?
Folk har förälskat sig i rollpersonerna.
Du har väl inte blivit kär?
Jag lär känna dem.
Deras bra och dåliga sidor…
-Vad är deras förflutna? -Deras dumheter…
-Varför är de här? -När de begår misstag…
Förlåt.
Det väcker känslor hos tittaren.
Alla tittare kan tänka: "Jag är som Denver."
-"Jag är som Professorn." -Ska du in i vargkulan?
Alla har sina karaktärsdrag och man känner med dem.
Man knyter inte an till rånet
eller Professorns intelligens, även om man beundrar den,
utan till hans rädsla.
Även om det här går vägen, så…
…är det kört för mig.
När man fastnar för en serie, fastnar man för rollpersonerna.
Efter en maratontittning känner man att man känner dem,
att de är med en där i vardagsrummet.
Om rollpersonerna då har ett stort känslokapital…
…fastnar tittaren ännu mer.
Och hur åstadkommer man det? För det första…
Är vi latinos eller tyskar?
Vi är latinos.
Här finns det passion.
VI ÄR PASSIONERADE
Innerligheten är det som skiljer serien från mängden.
Det fanns länge en oskriven lag om
att actionfilmer skulle vara banala och ytliga
och att intima och känsloladdade filmer skulle vara tråkiga.
Det vi gjorde var att blanda de två.
-Jag älskar dig! -Jag älskar dig!
Därför är vår rånhistoria full av romantik.
Det här är en kärlekshistoria.
En vacker kärlekshistoria.
Det är nåt vi är besatta av.
Kosta vad det kosta vill, vi vill ha passion till max.
Som den här kyssen. Het, va?
Den var inte lätt att få till.
Kanske underlättar det inte att regissören står och glor tätt intill.
Du vill att vi ska hångla.
-Lite grann. -Ja.
De försöker igen.
Men det funkar ändå inte.
Den där kyssen var…
…lite väl moderlig för den här scenen.
Det ska vara en sjudundrande kyss.
-Den sista kyssen i världshistorien. -Okej.
-Förstår du? -Ja.
Och de försöker…
…utan framgång.
Det är svårt, för å ena sidan försöker jag liksom…
…vara…
-…moderlig. -Ja.
-Ni ska tänka på att ni är hjältar. -Okej.
Men det är ju ett farväl.
Men till slut, med kärlek och envishet…
-Sluta filma. -…kommer passionen.
Tack!
En annan viktig sak i serien är att aldrig låta tittaren slappna av.
Nu börjar det roliga, för helvete.
Vad som helst kan hända.
Vi försöker vara oförutsägbara.
VI ÄR OFÖRUTSÄGBARA
Vi försöker göra det oväntade.
Så har det varit sen vi skapade rollpersonerna.
Vi ville ha nåt som inte hade setts förut. Vår ledare, till exempel.
Professorn!
-Väldigt smart, visserligen. -Vilket snille.
Ledare för en brottsliga, visserligen.
Men innerst inne, bortkommen.
Så han pratar inte som andra bovar. Det överraskar oss.
Vad har du på dig?
Professorn, som är gruppens ledare…
…är tänkt att vara lite av en nörd.
Han vill stå utanför samhället.
Han är sociopat på många sätt,
en blyg man som har svårt att föra sig med kvinnor.
Jag har haft förhållanden.
Flera stycken.
Att låta rollpersonerna utvecklas
blir intressant för tittarna, eftersom de blir överraskade.
Att nån så alldaglig…
Vi får se om jag åtminstone kan vara till nån nytta.
…kan skapa nåt så stort.
Vi måste kunna behålla kontrollen.
Ju svårare det är att utveckla en rollperson så, desto mer stimulerande.
Det finns en rollperson som personifierar vår kapacitet för det oväntade.
Jag börjar få lust att berätta allt.
Tokyo kan få vilken situation som helst att explodera.
Hon är vår sputnik, bränsle för manuset.
Jag kan vara en snäll flicka länge,
men sakta men säkert börjar den stygga flickan titta fram.
Att kombinera vanliga miljöer med ovanliga händelser är ett recept
som fungerar mycket bra nuförtiden.
Tokyo, Tokyo…
Så mogen i vissa sammanhang, så barnslig i andra.
Hon är mycket impulsiv.
Var inte du beredd att ge allt?
Hon försöker hålla sig i schack, men det ligger inte för henne.
Inte undra på att han dumpade mig.
-Och nåt ni inte vet… -Jag heter Tokyo.
Hon var den första staden.
I början hette jag inte så.
Varför Tokyo heter Tokyo? Det har jag inte berättat för henne än.
Jag blev verkligen förvånad…
…när jag såg att jag skulle heta Tokyo.
Álex Pina hade en t-shirt med texten "Tokyo" på.
Det var häftigt.
"Det är ett grymt namn. Huvudpersonen borde heta Tokyo."
Det var så jag blev Tokyo.
En kvart senare sa jag: "Berlin, Moskva, Denver…
-Denver? -Det gick undan.
Tokyo, Berlin…
Denver, Moskva… Varför ska vi heta så?
Mina vänner med stadsnamn är bäst.
Vi är känslosamma.
Det för oss till nästa nyckelingrediens.
Serien är full av empati.
EMPATI
Så mycket att vi har kommit att älska skurken.
Varför gav han dig befälet?
Jag är bra med människor.
Berlin var den som kändes fientligast,
men han var också hemlighetsfull. Vem var han?
En speciell man.
Om jag dricker kaffe nu blir jag galen.
För det mesta hemsk…
Dansa.
…men ibland imponerande.
Jag har varit ett svin för det mesta,
men i dag vill jag dö med värdighet.
Det är häftigt att en person med så stora brister
blir så älskad.
Han är alltid i topp tre.
Vissa behöver kolla psyket.
För…
Han är nog ingen man vill att ens dotter ska gifta sig med.
Din jävel! Ditt svin!
Det är som att hålla upp en spegel för samhället.
"Er favorit i La casa de papel är den här killen."
Få se om du har nån stake.
Den dominanta sidan som han har som ledare…
…väcker avsmak, men också ett mått av trygghet.
Du och jag är motståndsrörelsen.
En snäll tv-serie blir tråkig att se på, för det händer ingenting.
Man vill att det händer saker,
och då finns det inget bättre än en skurk som också väcker empati.
För ett ögonblick tänkte jag att det vore skönt att få känna…
…det min vän känner.
Men rollpersonerna innebär risker.
I Berlins fall uppstod problem redan innan serien hade premiär.
Rädsla.
Nån sa till mig:
"En sån person hör inte hemma i vår tid. Stryk honom ur serien."
Han är patetisk.
Men jag sa att jag inte tänkte stryka honom.
Hur fan tänker du?
Han var kvinnofientlig, narcissist och psykopat,
men vi kunde ha med en sån person i serien
och låta tittarna avgöra hur han skulle utvecklas.
Nästa särdrag för serien är
att ingen och ingenting är heligt.
Varenda en hänger på en skör tråd.
VI ÄR SKONINGSLÖSA
Mitt herrskap. Vi ska leva in i det sista.
Vad var det för slags kyss?
Nairobi, vår älskade Nairobi…
Tack! Tack.
Jag har aldrig haft en chef som ni, fröken Nairobi.
Det är sista dagen för mig.
Det är kämpigt.
Det är slutet på en epok för mig.
Så är det.
Det sägs att livet passerar revy när man dör.
Det är lite så för mig nu, fast med rollpersonen.
Jag tänker mig att Nairobi önskar sin son ett liv
med fler möjligheter än vad hon fick, ett lugnare liv.
Vi tackar av vår kollega Alba Flores.
Jag har hängt ihop med delar av det här gänget i flera år nu.
Och…
…jag vill tacka för allt jag har lärt mig tillsammans med er.
Jag har utvecklats som skådespelare
på ett sätt jag inte trodde var möjligt.
Som person också, och…
Och ni är ett så jävla bra gäng.
Så jävla bra.
Jag hoppas få jobba med er alla 16 000 gånger till.
Jag kommer att sakna er.
Nu är det slut och jag har inget planerat.
Det är en enorm frihetskänsla.
För nu behöver jag en paus.
Vi är framme vid nästa särdrag.
Den svarta humorn.
SVART HUMOR
Pinkod.
1-2-3-4.
Ja, man kan skratta åt en gisslan under pistolhot.
-Namn. -Arturo.
-Arturo vad? -Arturo Román.
Arturo Román. Okej, Arturito…
Han representerar tarvligheten inom oss alla.
Du ska dö, din jävel!
Fast han är så bedrövlig får man lust att adoptera honom.
Ni kunde inte vara ynkligare.
Kanske känner man igen sina dåliga sidor hos Arturo,
och det gör att man inte tål honom, men ändå…
Han är mänsklig.
Och när våra dåliga sidor blottas blir vi rasande.
Och dåliga sidor…
…det har Arturo många av.
Han går där med Helsingfors…
…och i ett intilliggande rum hörs en kvinna stöna.
Är det där din fru?
"Nej, det är inte min fru."
Mónica är inte sån. Det är nån av kollegerna.
Sen går de in.
Sluta inte!
Helvete! Vad fan gör du här?
Allt han gör är galet, vågat, överraskande och därmed underhållande.
Jag är slagpåsen.
Nån som är så moraliskt fördärvlig och samtidigt bortkommen tycker man om.
Han är vidrig. Man älskar att hata honom.
Män tar hand om varandra, du vet.
Nu när vi har varandras förtroende ska vi berätta en hemlighet.
Hör på nu allihop.
Vi är besatta…
…av trovärdighet.
TROVÄRDIGHET
-Nu! -Och därför
är många av de problem som våra rånare stöter på
såna som vi själva skulle stöta på om vi rånade Spaniens nationalbank.
Det här är valvet.
Vi kan börja med guldvalvet.
Precis som i serien vattenfylls det vid ett rån.
Det finns mycket information om att det ska finnas ett system…
45 km armerade underjordiska vattenledningar.
…som omfattar två vattenflöden
som ska fylla valvet med vatten om banken utsätts för ett rån.
Det är ett ingenjörsmässigt mästerverk.
Så för att få ut guldet…
Vi ska inte öppna dörren.
…behövde vi hitta på nåt…
Tub!
…som skulle funka i verkligheten.
En slusskammare.
Så vi tog in en mariningenjör som hjälpte oss att ta fram den.
Vi filmade hans föreläsning. Det är bättre än att anteckna.
Nåt sånt här.
Be dem komma med middag.
Men när tackorna väl är ute…
Härligt guld!
…återstår att smälta dem.
Och det var möjligt, för i gjuteriet…
Kom och titta på den här skönheten.
…finns riktiga smältugnar.
De är identiska med den här, fast lite mindre glamourösa.
Filmtrick.
Det här är juveleraren Christian Lays gjuteri
i Jerez de los Caballeros i Extremadura i Spanien.
Tack vare den här dokumentärfilmen för internt bruk
lärde vi oss att smälta guld på traditionellt vis.
"Får jag filma?" frågade jag. "Javisst, inga problem!"
Om jag vill bygga en sån här själv, vad skulle jag då behöva?
De förklarade hela processen.
I med fast metall, ut med smält, och sen gjuta.
Fast vi använde inte äkta guld, utan mässing. Det är lite billigare.
Vad häftigt!
Sen började vi ställa märkliga frågor.
"Om ni skulle råna nationalbanken och behövde smälta om guldet till småklimpar,
hur skulle ni då göra?
Och utrustningen måste rymmas i en militärlastbil."
Han börjar hälla, sätter på en högtrycksstråle med vatten…
Och sen så…
"Så här gör man utan maskiner."
Här bubblar det.
Och sen när man häller av vattnet är mässingen i små klimpar.
Småklimpar.
Som guldklimpar.
Som riskorn.
Så jag filmade det till manusgänget.
"Nu vet vi hur vi ska göra."
Gryn av härlighet.
Under inspelningen sköttes smältningen av proffs, för säkerhets skull.
-Manuel Manceras den äldre. -Manuel Manceras den yngre.
Och här är de som statister,
och får lära sig tjuvarbetet.
Vi skulle nog inte ha nåt emot det under rådande omständigheter,
men inte just nu.
Hur ser det ut, doktorn?
Här ser vi besattheten av realism igen.
I den här scenen blir Arturo sydd på riktigt.
Arturo blir skjuten.
Så de tar in en kirurg…
…så att inte en skådespelare ska behöva göra det.
Nu ska du sy.
-Jag? -Han får ett riktigt stygn.
Lugn, lugn…
Vi bara…
Jag mår illa.
Vi flabbade. Det var ju helt otroligt.
Så när han torkade av sig sminket:
"Vad är det här?" Han hade ju blivit sydd.
Fy helvete.
Men vi har inte nämnt en av de viktigaste ingredienserna i framgångssagan.
Våra symboler.
SYMBOLERNA
La casa de papel har en temasång, en vapensköld och en färg.
Rött är en färg som förknippas med spänning och passion,
som får en att bli på sin vakt.
Och ihop med hundra personer inlåsta tillsammans blir det en tryckkokare.
Och för att tryckkokaren ska funka måste två arbetslag samarbeta:
Fotograferna och scenograferna.
Scenografin i serien är helt otrolig.
För det är omsorgsfullt gjort.
Vi var tydliga med att det skulle vara mörkt, med mycket tertiärfärger
för att framhäva rollpersonernas ansikten och de röda overallerna.
Vi har valt rött.
Resultatet har blivit en helt egen ikonografi
som gör La casa de papel unik.
Och ikonografin är kopplad till en sång.
Ni vet hur den går, va?
Det räcker med att spela…
Una mattina…
Bella ciao, bella ciao…
Sen är alla med.
Denna kampsång för den italienska antifascistiska motståndsrörelsen
under andra världskriget ekar nu över hela världen 75 år senare.
Men den satt långt inne för oss.
Vi hade kört fast, visste inte var vi skulle börja.
Då gjorde jag som jag brukar göra, jag satte på "Bella ciao"
för att liva upp mig.
Och så slog det mig: "Här har vi vår låt!"
Jag sa till kollegerna…
"Här har vi den."
"Vi måste inleda scenen med 'Bella ciao'!"
Den var perfekt, för det pratas ju om motståndsrörelsen i serien
och det här var den italienska motståndsrörelsens sång.
Den första kontakten med jorden och friheten…
Jord!
…med en väg ut.
Och till det kampsången, för vi är motståndsrörelsen.
Vi klarade det!
Det är som en nationalsång, dramatisk…
Melodin, takten, texten…
Det är som en nationalsång.
Berlin och Professorn börjar sjunga den.
Den träder in en ny dimension i serien. Man börjar älska "Bella ciao".
Jag kan inte minnas nån tagning där det har varit så tyst.
Det blir en mytologisk dimension när man förstår
att det här är känsloladdad och helig mark för rollpersonerna.
Det blev…
…som en mystik över den scenen.
Hela den här ikonografin är ett av skälen, om inte det främsta,
till den internationella framgången.
I vardagskläder, utan masker och utan "Bella ciao"
är jag övertygad om att det inte skulle fått nåt genomslag.
"Vad ska du föreställa?"
Dessa tre element har skapat ett nytt universum av symboler…
Ikonografi.
…som folk använder sig av inom popkulturen.
Jag tror att folk behöver symboler.
Det är lätt att efterlikna och anpassa till sina syften.
Vissa klär ut sig av en anledning, andra av en annan,
men i botten ligger det alltid en kamp mot systemet, och det gillar folk.
Vad betyder allt det här?
Det är universellt. Det är ikoniskt.
Vem som helst kan ta den röda overallen, Dalímasken och "Bella ciao"
till sin egen kamp.
Vi ska bli allas förbannade hjältar.
Vet ni vad vi mer behöver göra för att göra den här serien?
Göra det svårt för oss.
I La casa de papel lever skådespelarna, regissörerna,
manusförfattarna, teknikerna och producenterna ett hårt liv.
ETT HÅRT LIV
Vi börjar med skådespelarna.
Ser ni båten?
Vi är på internationellt vatten.
Vi påstod ju att vi var på Nordatlanten, att det var kallt och vi var på flykt.
PHUKET I THAILAND
Vi ljög. Det var outhärdligt där på båten.
Det är så varmt!
Vi är i Thailand. Solen skiner, det är över 40 grader varmt
och jättehög luftfuktighet.
Det var nära ögat.
Professorn svimmar nästan.
Jag fick nästan värmeslag.
De fläktar, för han får inte svettas. Det skulle synas på film.
Ja, fläkta på.
Fast att döma av skjortan är det nog för sent.
Varmt som fan.
Vilken hetta…
Vi ville bara dö. Det var så varmt.
Teamet gick i t-shirt
och vi hade varma tröjor och jackor.
Tröja, halsduk, yllemössa…
Det var 44 grader varmt och stekande sol.
Darko Peric spelar tuffingen Helsingfors.
-Men här… -Bryt!
…med jackan, solen och vågorna…
…är han nära att svimma.
Vissa börjar repa med bar överkropp, minst sagt lindrigt irriterade.
"Det här hade vi väl kunnat filma i januari i Valencia?"
Jag var röd som en krabba, svettig,
halvdöd med hjärtklappning…
Det var en väldigt tuff dag.
Manusförfattarna, då? Lever de också ett hårt liv?
Ja. De flesta serier av den här storleken skrivs i förväg för att sen filmas.
La casa de papel skrivs under inspelningen.
SKRIVS UNDER INSPELNINGEN
Och det kan vara stressigt.
Inte ens författarna vet hur det ska sluta.
Man har alltså inte en jävla aning om vad man gör.
Vi försöker ligga mycket nära i tid.
Det händer nämligen mycket när man ser serien i postproduktionen.
Man vet inte i vilken riktning de går.
Det gäller att lägga örat mot marken…
…och gissa vart tåget är på väg.
Ju närmare tåget kommer, desto mer vet man.
-Man tittar på en scen och… -Stopp!
…man ser nåt fantastiskt…
Jag var så rädd.
…och kan vända skutan, vilket ju inte går om allt redan är filmat.
Men ibland är det svårt att förstå, för det blir stressigt.
Jag var rädd och undrade vad vi höll på med.
Men det är bättre för serien.
Ja, faktiskt.
Och hur skriver man så nära inpå inspelningen? Jo, i farten.
Här kommer ett exempel. Grisscenen.
Nån frivillig?
Jag tycker att det brister här. Det behövs lite humor.
Marsella kan säga…
Inte jag. Jag kan inte.
Vi gör honom till djurrättsaktivist.
Människor är en sak, djur en annan.
Jag älskar djur.
Och Denver säger: "Så du är yrkesmördare och djurvän?"
Du är ju soldat. Du dödar folk. Jag förstår inte problemet.
"Jag har principer."
Jag har mina principer.
Jag är emot djurplågeri.
"Får jag ha egna åsikter, eller?"
Får jag ha egna åsikter, eller ska du bestämma dem åt mig?
"Jag har varit i krig. Jag föredrar djur."
"När jag var i krig…
Jag har varit i krig.
Med en hund vid min sida.
Bogotá stör sig på sånt där.
Han måste säga nåt.
-"Veganskurken!" -Ja.
En mördare som är djurvän.
Jag skär inte i grisen.
Skådespelarna får manuset i sista stund
och repeterar med avsnittsregissören inför inspelningen.
Skär upp grisjäveln, du är för fan mördare.
Nu gör du mig förbannad.
Skär upp grisen, du är ju mördare.
Låt bli mig.
Han sätter en skalpell mot halsen på dig.
Om du knuffar mig igen så blir det dig jag snittar upp.
Från topp till tå.
På inspelningsplatsen lägger man sen till rörelserna.
Öppna grisjäveln, du är ju mördare.
Han backar och du tar nästan tag i honom.
-Okej. -Så att han inte kommer undan.
-En gång till. -Jag skär inte i grisen.
Du är mördare, för fan. Skär upp grisjäveln.
Förlåt.
Från topp till tå.
Vissa scener skrivs så tätt inpå inspelningen
att man inte ens hinner träffas och gå igenom dem.
Vi får se hur hon gör motstånd…
Men då har man ju telefonen.
Jag är Nairobi och det här är Gandías hand som för henne så här…
In med henne i dörren, så han vet var han ska sikta.
Han skjuter.
Han skjuter upp en cirkel.
Han slår upp ett hål.
Sen kör han in Nairobis huvud där.
En hand här, en här. Han binder henne med rep och karbinhakar.
Sen är hon fast.
-Bryt. -Vi bryter.
Men om det nån gång är riktigt tufft att leva ett hårt liv…
-Varsågoda! -…är det i skarpt läge.
Jag är klar för tagning.
Filmning.
NOVEMBER 2018 KRABI I THAILAND
Vi ville ha den här scenen i solnedgång och det var vår sista dag i Thailand.
Nu kör vi hårt.
Hårdare än nånsin.
Vi hade en chans att få till det.
Tystnad, tack. Total koncentration.
Inget får gå fel.
Var beredda. Varsågoda.
Men det började dåligt.
-Vi börjar om. -Vi har väl hela hans del?
Det här måste gå fort. Vi har 20 minuter solnedgång kvar.
-Andra försöket. -Varsågoda.
Men nu hörs ett motorljud.
Bryt!
-Det var en bil som störde. -En motorcykel.
-Solen går ner. -Fokusera nu.
Regissören kastar nervösa blickar mot den…
Okej. Varsågoda.
-Tack. -Där satt den!
Perfekt. Kom igen!
Men vi behöver också en kameraåkning.
Vi springer med utrustningen.
Det finns ingen felmarginal. Solen har gått ner.
Kom igen, nu kör vi!
Tystnad!
Det måste bli rätt på första tagningen.
Och…varsågoda!
Och när det nästan har blivit mörkt…
-Tack! -…så sitter den.
Vi är på banan igen!
Vi är på banan!
Nu återstår bara att titta på resultatet på monitorn…
Kolla nu.
…och dra en lättnadens suck.
Alltid på håret.
Snälla, filma inte det här.
Det är alltid på håret. Det är då det blir intressant.
Det är som att satsa på en trepoängare i slutsekunden…
…och sätta den! Det är en sån adrenalinkick.
Det är därför jag filmar.
Att filma på håret ger toppenresultat när det går i lås,
men ibland…
-Hur ska jag säga? -Skit också.
Nu till en av våra sämsta dagar.
MARS 2018
Välkomna till Pinewood Studios i Storbritannien.
Häftigt.
Här har de den bästa bassängen för undervattensfilmning.
Riktigt läckert badkar.
Vad skulle kunna gå fel?
Inget går fel.
-Det är helt galet. -Det var galet.
Det var lärorikt…
-Allt hände. -…med många snedsteg.
Men jag hade roligt.
Steg ett: vi tar med hela scenografin från Madrid.
Vi bygger upp den ovanpå vattnet.
Så!
För att få det att se ut som om valvet vattenfylls…
…ska det sänkas ner.
I stället för att pumpa in vatten i valvet…
7 500 liter i minuten.
…sänkte vi ner hela scenografin i en bassäng.
Med en kamera där inne
såg det ut som om vattnet kom underifrån
och vattennivån steg.
Sen kom katastrofen.
Det visar sig att guldtackorna lossnar och flyter.
Man lär sig.
Vi får alla rycka in och borra och skruva.
Till och med filmfotografen. Du ville väl slå globalt?
Den ska slå globalt.
Slå globalt, fullt ut.
Här har du det.
Filmfoto är han inget vidare på,
men han är en jäkel på att skruva fast guldtackor.
Men när vi var klara upptäckte vi det här.
Hyllorna har rostat.
Vi försöker ta bort rosten med olika medel.
Vi använder fosforsyra, men det visar sig att det…
…uppstår vita fläckar.
Så nu försöker vi få bort de vita fläckarna.
Jag dyker ner i sjön och ser om jag kan få nåt gjort.
Är det bara jag, eller är det lite spänd stämning?
Det kan man lugnt säga, för nu blir det ännu värre.
Guldtackorna har krympt.
Vi gjorde guldtackorna av skumplast för att de skulle bli väga mindre
och bli lättare att transportera.
Men vattentrycket…
…gör så här med dem.
Vad hände? Jo, det var trycket.
De hade aldrig varit 2,5 meter under vatten förut.
Våra guldtackor hade blivit russin.
Vi hade jobbat på dem i flera månader.
Sånt händer.
Missödena avlöste varandra.
Det var nog den mest spända,
stressiga och ansvarstyngda stunden för oss alla.
Det funkade inte för oss. Undervattensscenen gav oss problem.
Men trots allt…
Tre, två, ett.
-…filmade vi. -Varsågoda!
Där nere plockar Alba, Hovik och Jaime på sig guldet
medan regissörerna ger regi uppifrån genom en undervattenshögtalare.
Vänta på "varsågod" innan ni börjar. Tack.
Men…
I Spanien märkte de inget fel.
Men sen… "Kolla där. Herregud, kolla."
"Den där guldtackan är bucklig." "Ja, jäklar!"
Alla guldtackor fick retuscheras digitalt i efterhand.
En i taget.
Vi har i princip målat om alla guldtackor.
Vi har fått fixa till fler än tusen guldtackor.
Det är galet många tagningar.
Men slutresultatet blev bra, så det var värt besväret.
De som jobbar med digitala effekter lär inte glömma oss i första taget.
Vi förlorade många timmars sömn på det där.
Det var ett hästjobb, men det blev fantastiskt.
De bilderna blev verkligen avgörande.
Det är en bra sammanfattning av hur vi gör La casa de papel.
De satsade stort. De hade kunna strunta i det
eller skrivit om manus, så hatten av för dem.
La casa de papel lever på att göra livet svårt för manusförfattarna
och förstås för regissörerna, för det är ofta på håret.
Man balanserar alltid på avgrundens kant.
Nu!
Man är alltid livrädd.
Tack!
Jag går upp varje morgon för att filma, och varje morgon är jag livrädd.
Varje tagning betyder allt för oss när vi filmar.
För att tittarna ska underhållas.
-Där satt den! -Där satt den!
Vi är färdiga, utan skadade.
Nu känner ni oss lite bättre.
Är ni redo, världen?
Det här är vi.
Den ska svettas lite.
En besynnerlig samling rånare…
Vad är det?
…som får uppleva sitt livs största äventyr tack vare er.
Tack, tack, tack.
De hejdar mig på gatan…
De hyllar serien och skickar fina saker till mig.
"Tokyo, La casa de papel…"
De tackar mig för hur lyckliga de blir när de tittar på serien där hemma.
Det är fantastiskt.
Vi har gjort vårt yttersta och tänjt på gränserna i alla genrer som vi behärskar.
Det märks nog i serien.
Det är häftigt att se folk ta nåt man har gjort…
…och göra det till sitt.
Riktigt häftigt.
Det visar att historierna är gränslösa och att folk gärna vill ta del av dem.
Det har gett mig så mycket.
Det har gett mig en ny karriär. Ett nytt liv.
Det är det jag är mest tacksam för.
Det har varit en ynnest.
Jag får gåshud, ärligt talat.
En ynnest. En gåva från livet.
Jag ser det som en ynnest.
Det är en ynnest.
Jag bara… Wow.
Ett sant privilegium.
Det här är nåt jag bär med mig för alltid.
Vi tänder en för att se hur de tål värme.
Den här funkar inte.
Den är trasig!
Min farfar.
Han dog under filmningen av El embarcadero. Han var bäst i serien.
-Men jag tror också… -"Jag tänker åka på semester."
Cristina, Jesús, Olalla…
Ja, självklart. Förlåt, Titi.
Filmar du?
Vad tror du?
Valentina!
Titta, jag är på stranden!
Undertexter: Karl Hårding