Downloaded from YTS.MX
ADVARSEL: DOKUMENTAREN INNEHOLDER SPOILERE FRA FJERDE SESONG
Official YIFY movies site: YTS.MX
EN ORIGINALDOKUMENTAR FRA NETFLIX
Serien var uventet fra starten.
Papirhuset er en fortelling om nederlag.
For serien var en fiasko.
"Ok, vi ses på andre prosjekter." Og plutselig…
"Netflix har kjøpt den."
Plutselig var den mer sett i utlandet enn i Spania.
Det var da det plutselig tok av.
Og man innså at en tsunami var på vei.
Vi i teamet kunne ikke tro det.
Vi skjønte at folk følte seg knyttet til serien,
ikke bare underholdningsmessig.
Innvirkningen den har hatt på folk rundt om i verden
og deres forventninger til serien akkurat nå, setter deg på prøve.
Ingen av oss skjønte det før vi kom ut dit.
Livet ditt blir forandret.
Virkeligheten din forandres.
Ja, ting forandres.
"Vi må komme tilbake med et brak."
Vise dem hva vi kan, ikke sant?
Så vi slo på stortromma.
Og gjorde det.
Historien vår begynner i 2017 på en spansk TV-kanal: Antena 3.
Du er på TV.
Vi begynte bra med 4,5 millioner seere.
Bra.
Men…
Første sesong gjorde det veldig bra, spesielt i starten,
men seertallene sank gradvis i andre sesong.
De minket.
De ble halvert.
Seertallene krympet.
-De stupte. -Falt…
-Og så… var det over. -Det døde.
Det var slutt.
Og vi la serien bakerst i hodet.
Jeg gråt mye den siste dagen.
Det føles som jeg har drept henne.
-Det var tøft. -Jeg gikk gjennom en sorgprosess.
Jeg gråt for karakteren min. Det var tøft å si adjø.
"Nå er det slutt."
-Ja, det var ganske sprøtt. -Og det var tøft.
Men så kommer Netflix
og kjøper sesongene fra Spania for å vise dem til resten av verden.
Netflix legger den til i sitt internasjonale bibliotek.
Kult!
Den går til Netflix. Men det er ikke noe å ta av for.
Jeg tror hverken vi, Netflix eller noen andre forventet noe.
Den ble utgitt uten annonsering.
Den dukket bare opp i biblioteket.
Den var en del av Netflix' hovedbibliotek, og så…
Plutselig begynte noe å skje.
Jeg hadde nesten ingen følgere, plutselig hadde jeg 15 000.
Så 30 000, 50 000, 60 000.
Plutselig hadde jeg 500 000 følgere, 600 000, 700 000.
Fra mange land.
Jeg sjekket, og to timer senere, 2 000 til.
Alle begynte å få flere følgere.
Det var sånn vi skjønte det: "Nå skjer det noe."
Nettopp, en eksplosjon, for å være nøyaktig.
Enorme bannere i Saudi-Arabia. Helt utrolig.
I Brasil, i Mexico, i Colombia.
På andre siden av kloden.
Vi begynte å få bilder fra karnevalet i Rio.
-Alle i Papirhuset-kostymer. -En fyr har en tatovering av Úrsula.
-Hvor? -Over hele benet, i farge, så stor.
"Hva da? Hva snakker du om? Hva er dette?"
Og det blir større. Vi ble nest mest populære på verdensbasis,
i konkurranse med alle serier som noensinne er lagd.
Ikke engang amerikanerne klarte dette.
Netflix' toppledelse begynner å snakke om oss på møter.
Papirhuset, eller Money Heist som den heter i USA,
har gjort det svært bra over hele verden.
Stephen King, Benzema og Mbappé tok på seg masken.
Neymar også. Han likte den så godt at han endte opp som munk.
Å, himmelsk, Mr. Andrés.
Jeg er fan.
-Etter det… -Litt spenning.
…kan det skje mer?
-Ja, vi fikk en Emmy. -…går til Papirhuset.
Og en merkelig ære: vi begynner å inspirere til ran.
Med røde overaller, den berømte Dalí-masken og våpen.
Ganske mange.
-Gullran verdt millioner av dollar. -…karakterene i serien Papirhuset.
Den kopieres ved bruk av lignende masker.
Men det mest spennende er det som skjer i gatene.
De røde kjeledressene og maskene brukes i Amerika, Europa og Asia.
I demonstrasjonstog for sosiale rettigheter
i Libanon, Irak, Frankrike og Chile.
Og sammen med sangen "Bella Ciao"
reiser de verden rundt i kampen for demokrati,
feminisme eller miljøet.
REDNINGSSKIPET "OPEN ARMS" ANKOMMER LAMPEDUSA I AUGUST 2019
Men da et NGO-skip redder en båt full av immigranter,
og de begynner å synge "Bella Ciao" så snart de er trygge…
PROFESSOREN
Det er mye viktigere enn alt annet.
Så spør Netflix oss om vi kan utføre et ran til.
Hva?
Vent litt.
Jeg tror vi brukte to måneder på å svare, for vi ville ha noe…
…som garantert ikke ville skuffe seerne,
noe som ikke ville skuffe alle de menneskene.
Vi må samle gjengen.
"Det er utrolig, så kult!"
Vi er motstandsbevegelsen.
Men da vi begynte å filme igjen, så vi for første gang
hvor mye livene våre var forandret. Dette var berømmelse.
JANUAR 2019, DUOMO-TORGET FIRENZE I ITALIA
Da vi kom til Duomo-torget, første innspillingssted,
var det fullt av folk der.
Vi kan se alt det.
"Hva skjer? Må vi filme her?"
De omringet oss som på en fotballstadion.
De var dødsstille, noe som var fantastisk.
Jeg sa til meg selv: "Ok, konsentrer deg.
Ingen øyekontakt før du er ferdig."
Da vi nærmet oss slutten av sekvensen,
sa jeg til Álvaro: "Vi går og sier hei til alle sammen."
Skal vi si et kjapt hei til alle sammen?
Vi tok tre eller fire skritt…
…og idet vi nærmet oss, kom de plutselig fra alle kanter…
Grazie mille. Vi må tilbake.
Vi fikk aldri filmet ferdig.
Vi måtte slutte å filme. En katastrofe.
Til slutt måtte vi gjemme oss i en bygning.
Det var umulig å fortsette.
Ikke fra noen kant, refleksjonen i vinduet…
Det er fullpakket. Fire tusen mennesker på torget nå.
-Seriøst, vi ler, men… -Jesús!
Men det er et mareritt.
Vi får ikke filmet. Men allikevel er det morsomt.
Dette ender i tragedie.
Og det gjorde det. Det var vanskelig å komme til bilen. Folk løp etter oss.
Går jeg ut, blir det oppstyr. Pass dere!
Vi var som The Beatles.
Og neste innspillingssted, som skulle vært fredelig…
Jeg liker ikke å måtte si dette.
…ventet det største.
Kutt!
På et tidspunkt tror jeg vi hadde reddet det, fått sekvensen til å funke.
Så sa Álvaro:
"Pedro, kanskje det hadde vært kult å si takk til alle."
Jeg sa: "Nei, Álvaro. Se hva som skjedde ved Duomo, vi kan dø."
Jeg kødder med deg.
Så fikk vi ideen om å stå på en benk.
Og noen hoppet over sperringen.
Tusen takk for støtten.
Oi! Å, nei!
Vi så at folk begynte å løpe som om dommedagen var nær.
Vi vil bare takke dere for at dere er her.
Tusen takk.
Plutselig er ansiktet mitt over hele verden.
Dette er sykt.
Det er plagsomt, for man er ikke lenger anonym.
Det er merkverdig.
Det var slitsomt for oss alle.
Biler med sotede vinduer, livvakter når man reiste utenlands…
Dette har plutselig fått et mye større omfang.
Alle som ser deg på gaten sier: "Du er fantastisk."
Så kommer du hjem og da sier noen: "Jeg er fantastisk."
Jeg gikk fra å være anonym
til å plutselig måtte be om å få komme inn i VIP-loungen
fordi folk aldri sluttet å be om et bilde med meg. Nei.
Med mindre du holder deg i sjakk, blir du en drittsekk.
En skikkelig drittsekk.
Populariteten har gitt god avkastning.
I dag er Papirhuset Netflix' mest sette produksjon,
inkludert filmer og engelske produksjoner…
…i firmaets historie i Frankrike…
…Italia…
…Argentina, Chile…
…Brasil og Portugal.
Den gjør også stor suksess i Nord-Afrika, Midt-Østen og Tyrkia.
Og generelt sett er den blant det mest sette i alle land i verden.
Dette er et verdensomspennende fenomen.
Det fineste med det er at det kom fra seerne.
Dette var på et annet nivå.
Det skjedde helt spontant.
Jeg tror det var et "kjærlighetsangrep".
Vi skjønte at folk følte seg knyttet til serien,
ikke bare underholdningsmessig. Det var nesten en filosofisk tilknytning.
Det er litt overveldende.
Det er vanskelig å tro, men sånn er det.
Det var bestyrkende for oss: "Vi var ikke gale, vi gjorde noe kult."
For galskapen begynner i første episode av første sesong.
Det var en nasjonal serie, men vi ville ut i verden.
Jeg husker at vi hadde mindre penger før, men den samme energien.
Helt fra starten…
-…var ideen å lage en internasjonal serie. -Vi tok den helt ut.
Alle likte det.
SISTE INNSPILLINGSDAG SESONG TO AUGUST 2017
Vi har gjort det!
I lang tid hadde jeg tenkt at det var nå det måtte skje.
"Vi gjør noe…
…veldig ambisiøst."
Men Netflix' ankomst endret selvsagt livene våre på sett og vis.
Før i tiden når vi måtte til Filippinene, reiste vi via en datamaskin.
Havet eksisterte ikke. Vi forlot faktisk aldri Madrid.
Om vi vil ha en privat øy nå, får vi den.
-Vi lager en global serie. -Vil vi ha et thailandsk tempel,
får vi det. Med en elefant.
-Vi lager en superserie. -Et militærhelikopter?
Få det jævla helikopteret ned!
-Det er vårt! -Vi ga alt.
Og vil vi at det skal regne sedler så Madrid sentrum stopper opp,
gjør vi det også.
Alt dette høres bra ut, ikke sant? Det er ikke det.
Dagen vi stengte av Madrid sentrum oppdaget vi at store filmsett kan bli…
Flere sedler!
…et rent helvete.
Flere sedler!
Sedler!
Maskinen virker ikke. Hva faen skjer?
Den pokkers vifta har hengt seg opp.
Sedlene faller bare på én side.
Det er vinden. Kan ikke kontrollere den.
Vifta spinner ikke rett.
Det var ren fortvilelse. Se for dere Jesús,
regissøren, gå fra vettet.
Nei. Det ser ikke ekte ut.
Da vi stoppet, satte sedlene seg fast under.
Du vet at dette ikke ender bra, hva?
For hvert mislykkede opptak må de plukke dem opp…
…og gjøre det på nytt.
Ta dem opp…
…og gjøre det igjen.
Og så får noen en god idé.
Sug opp sedlene.
Men vent litt.
Er det så lurt som det virker?
Du river dem i stykker, turbinen ødelegger dem.
Jeg ba deg blåse dem sammen i hauger, ikke suge dem opp.
-Herregud. -Tre millioner euro i konfetti.
Godt de var falske.
Vi får endelig teken på vifta. Sedlene flyr.
Ikke engang Gud kunne stoppe oss.
Vel, han kunne det.
Vi visste ikke hva vi skulle gjøre. Vi hadde gud vet hvor mange statister der.
Dette er spesielle statister.
Og vi begynner å bli rimelig desperate.
Det har begynt å regne, og pengene våre er gjennombløtt papir.
Ingen kan få dem til å fly nå.
Og vi har enda et problem.
Vi må tørke bakken.
Sett i gang.
Så vi satte opp telt for å holde regnet unna.
Det vi brukte for å samle sedlene,
var nå en tørker. Det som fikk dem til å fly…
…var en avfukter.
Og de som vanligvis var filmfotograf og kunstnerisk leder
ble fortaustørkere.
Vel, det er en effektiv metode. Litt røff, men effektiv.
Stort engasjement som ikke bar frem.
Til slutt ble bakken filmet våt.
-Jeg ser blå himmel. -Den er blå, men…
Og plutselig…
…skinner solen.
Nei, det er ikke bra.
-Alt er feil. -Kutt!
Når man har filmet alt i overskyet vær, og det plutselig er sommer…
Vi sliter med himmelen. Det er en soldag i mars.
…er det et problem.
Så sola ikke er med i bildet.
Til slutt ble stemningen anspent.
Jeg finner løsninger for deg, du bør også finne noen.
Annet enn å ikke filme, avbryte og dra hjem.
-En eller annen løsning. -Dette har bygget seg opp.
-Jeg setter kamerahøyden, de endrer den. -Og med presset…
Er jeg filmfotografen?
…kommer alt ut.
Hvorfor er jeg filmfotografen?
Og noen ganger er det bare…
-José. Walkie-talkien funker ikke. -…en sånn dag.
På'n igjen. Ødelegger dette bildet og det.
En fyr har et gult erme. Gult er ikke tillatt.
Batteriene.
Dette skjer ikke i Narcos, 13 Reasons Why eller Stranger Things.
Du vil uansett få skylden.
Kom igjen, rolig nå, ting kan ikke bli verre.
Eller kanskje.
De har ikke fått opp grønnskjermen.
Nei.
Den store skjermen skal være grønn, så vi kan legge på bildet av professoren.
-De har ikke bedt om utlevering. -Den bør være helt grønn.
Er den ikke grønn, må den være svart.
Men med så mange avbrytelser har den avtalte tiden gått,
og de har lagt ut reklamer.
Da ble vi selvsagt helt desperate.
De kan ikke endre til grønnskjermen.
Jeg også. Jeg vet ikke om du vil vente fem minutter.
De gir oss mer tid. De gir oss minst 40 minutter til
-med grønnskjerm. -Bra.
Hurra, vi klarte det. På den vanskelige måten, vi led.
Statister, bra jobbet. Tusen takk, alle sammen.
Men til slutt regnet millioner av euro ned over Madrid den dagen.
Ja, dette er en serie med mye penger.
Ni hundre og åttifire millioner euro.
Skyting.
Fantastiske sanger.
Og tonnevis med gull.
Men det er ikke derfor dere elsker oss.
Spørsmålet er: hvorfor elsker dere oss, da?
Hvorfor har Papirhuset blitt en så stor suksess?
Folk har forelsket seg i karakterene.
Du har ikke forelsket deg?
-Jeg lærer dem å kjenne. -Det gode og onde i dem alle.
-Hva er fortiden deres? -En annens dumhet.
-Hvorfor er de her? -Når de gjør feil.
Beklager.
Det er det som får seeren til å føle noe.
Folk kan tenke at de er som Denver.
-Eller professoren. -Går du inn i løvens hule?
Alle har sine kvaliteter og man føler med dem.
Det er ikke det spektakulære ranet
eller professorens intelligens, selv om man beundrer den.
-Vi føler tilknytning fordi han er redd. -Selv om alt dette går bra…
…er jeg ferdig.
Når man blir avhengig av en serie, blir man avhengig av karakterene.
Etter et seriemaraton tenker man: "Jeg kjenner dem.
De er i stua sammen med meg."
Så om karakterene viser sterke følelser,
blir seeren definitivt mer avhengig.
-Og hvordan oppnår man det? Det første: -Hva er vi? Latinoer eller tyskere?
Vi er latinoer. Det er lidenskap her.
VI HAR LIDENSKAP
Det som gjør denne serien unik, er at den har sjel.
I lang tid var det en uskreven regel
at actionfilmer var banale og overfladiske,
og intime eller følelsesladde filmer var kjedelige.
Så vi blandet de to konseptene.
-Elsker deg! -Deg også!
Derfor er ranshistorien vår full av romantikk.
Dette er en kjærlighetshistorie. En vakker kjærlighetshistorie.
Og vi er besatte av det,
vi vil ha mest mulig lidenskap, koste hva det koste vil.
Som dette kysset. Realistisk, ikke sant? Det tok tid å få det til.
Kanskje det at regissøren sto noen centimeter fra og så på, ikke hjalp.
Du vil at vi skal kline.
-Litt. -Ja.
De prøver igjen.
Men det funker fortsatt ikke.
Det kysset var litt…
Det passet i scenen, litt moderlig. Men det må være et innmari godt kyss.
-Det siste kysset dere noen gang deler. -Ok.
-Forstått? -Ja.
Og de prøver.
Men det nytter ikke.
Det er vanskelig, for på den ene siden prøver jeg å…
…være…
-…moren. -Ja.
-Dere må fortsatt oppføre dere som helter. -Ok.
Men det er farvelkysset.
Men til slutt, med hengivenhet og iherdig innsats…
-Slutt å filme. -…skjedde det.
Kutt!
Det er en annen faktor som er viktig i denne serien:
-å holde seeren i helspenn. -Moroa er her inne, for faen.
Alt kan skje her. Vi prøver å være uforutsigbare.
VI ER UFORUTSIGBARE
Vi prøver å gjøre det uventede,
og slik har det vært siden vi fant på karakterene.
Vi ville ha profiler som ikke er sett før. For eksempel lederen vår.
Professoren!
-Veldig lurt, ja. -For en flott mann.
Leder for en kriminell gjeng, ja.
Men dypt inni seg er han en taper.
Den personligheten gjør at han ikke snakker som andre ranere. Vi overraskes.
-Hva har du på deg? -Professoren vår, gjenglederen…
…er nesten som en nerd.
Han tar avstand fra samfunnet.
Han er en sosiopat,
en sjenert mann som sliter med å omgås visse kvinner.
Jeg har hatt forhold.
Flere.
Å vri og vende på karakterene pirrer seeren og gjør det overraskende.
At en så vanlig person…
Skal vi se om jeg kan være til nytte.
…kan skape noe så stort.
Vi må klare å beholde kontrollen.
Jo vanskeligere det er å forme en karakter sånn, jo mer pirrende er det.
Det er én karakter som gir oss evnen til å gjøre det uventede.
Jeg har lyst til å fortelle deg alt.
Tokyo kan gjøre enhver situasjon til en eksplosjon.
Hun er vår Sputnik, bensin til ethvert manus.
Jeg kan være snill jente lenge…
…men litt etter litt kommer den rampete jenta i meg frem.
Å kombinere vanlige steder med uventede hendelser
er en formel som fungerer veldig bra nå om dagen.
Tokyo.
Så moden når det gjelder visse ting, så barnslig ellers.
Hun er veldig impulsiv.
Sa du ikke "uansett hva"?
Hun prøver å beherske seg, men det faller henne ikke naturlig.
Ikke rart at han dumpet meg.
-Noe du ikke vet om Tokyo: -Jeg er Tokyo.
-Hun var den første byen. -Jeg het ikke det i starten.
Hvorfor heter Tokyo Tokyo? Jeg skulle si det, hun vet det ikke.
Jeg ble veldig overrasket… da jeg så at karakteren min het Tokyo.
Jeg husker at Álex Pina gikk med en t-skjorte hvor det sto "Tokyo".
Jeg elsket det.
"Det er et flott navn. Hovedpersonen må hete Tokyo."
Sånn endte jeg opp som Tokyo.
Innen 15 minutter sa jeg: "Berlin, Moskva, Denver."
-Denver? -Det gikk kjapt.
-Tokyo, Berlin, Moskva. -Denver, Moskva. Hvorfor heter vi det?
Jeg syns vennene mine med bynavn er rå.
Vi er emosjonelle.
Og det tar oss til neste punkt:
serien er full av empati.
EMPATI
Så mye at vi har begynt å like skurken.
-Hvorfor ga han deg ansvaret? -På grunn av mine sosiale ferdigheter.
Berlin var den mest fiendtlige karakteren.
Men han var også mystisk: "Hvem er den mannen?"
-En spesiell mann. -Drikker jeg kaffe nå, blir jeg gal.
Stort sett foraktelig…
Dans.
-…men beundringsverdig. -Jeg har vært en drittsekk hele livet,
men i dag har jeg lyst til å dø med verdighet.
Det er utrolig at en karakter med så negative trekk blir elsket.
Han er alltid blant topp tre i meningsmålinger.
Folk må få sjekket hodene sine.
For…
…han er nok ikke den du vil at datteren din skal gifte seg med.
Idiot! Din jævel.
Det er som å gi folk et speil:
"Din favorittkarakter i Papirhuset er han her."
Nå ser vi om du har baller.
Den dominante siden hans, lederstilen,
vekker avsky i oss, men den gir oss også en trygghetsfølelse.
Vi er motstandsbevegelsen.
Om TV er harmløst og ikke mørkt, er det kjedelig
fordi det er mindre som skjer.
Publikum vil at ting skal skje
og ingenting er bedre enn en skurk som også får oss til å føle empati.
Et øyeblikk tenkte jeg det ville føles godt å føle…
-…det vennen min føler. -Men disse karakterene er risikable,
og i Berlins tilfelle bød det på problemet før serien kom ut.
Frykt.
Noen sa til meg:
"Karakteren hører ikke hjemme i vår tid, dere bør fjerne ham fra serien."
Han er foraktelig.
Jeg sa at jeg ikke hadde tenkt å fjerne ham.
Hva faen tenker du på?
Han er kvinnehater, narsissist og psykopat,
men vi kunne ha en slik karakter i serien
og la publikum velge hvem de vil heie på.
Seriens neste karakteristikk:
Ingenting og ingen er hellig. Alle karakterene kan gå på tynn is.
VI VISER INGEN NÅDE
Mine herrer, dere må overleve til det siste.
Hva slags kyss var det?
-Nairobi, som vi elsket Nairobi. -Takk.
Jeg har aldri hatt en sjef som deg.
I dag er siste dagen min.
Det er tøft.
Det er slutten på en epoke for meg.
Ja.
De sier at når man dør, ser man livet i reprise,
og dette er litt sånn, men med karakteren.
Jeg liker å tenke at Nairobi ønsker at sønnen får et liv med flere muligheter
enn det hun kunne gitt ham. Og et fredeligere liv.
Nå sier vi farvel til kollegaen vår, Alba Flores.
Jeg har jobbet med flere av dere i mange år nå.
Og…
…jeg vil takke alle for alt dere har lært meg.
Jeg har vokst som skuespiller, mer enn jeg kunne forestilt meg.
Og som person. Og…
Og dere er et jævlig bra team. Jævlig bra.
Jeg håper jeg får filme med dere 16 000 ganger til.
Jeg vil savne dere.
Det er slutt og jeg har ingen planer. Det føles veldig frigjørende.
For… Vel, jeg trenger en pause.
Det tar oss til en annen viktig karakteristikk:
svart humor.
SVART HUMOR
PIN-kode.
Én, to, tre, fire.
Ja, du kan le av et gissel som står med et våpen rettet mot seg.
-Navnet ditt. -Arturo.
-Arturo hva? -Arturo Román.
Arturo Román. Greit. Arturito.
Han representerer ondskapen i oss alle.
Jeg dreper deg.
Han er så sørgelig, man får lyst til å adoptere ham.
Du kunne ikke vært mer patetisk.
Seerne kan gjenkjenne noen av sine grunnleggende følelser i Arturo.
Og derfor hater man ham. Men faktisk…
Han er mest menneskelig.
Og vi blir veldig sinte når noen nevner det vi skammer oss over.
Apropos skam.
Arturo har opplevd en del flaue øyeblikk.
Han går ved siden av Helsinki…
…gjennom hvelvene, og de hører en kvinne stønne.
Er det dama di?
Han sier: "Nei, ikke min."
Mónica er ikke så høylytt, må være din kollega.
Og så er det henne.
Ikke stopp!
Faen! Hva i helvete gjør dere her?
Han gjør sprø, risikable, overraskende ting. Det gjør det morsomt.
Jeg er… mobbeofferet.
Hvis en som er umoralsk også er sosialt utilpass, liker man ham.
Avskyelig, men man elsker å hate ham.
Menn tar seg av menn.
Nå som vi er fortrolige, skal vi fortelle dere en hemmelighet.
Hør etter, alle sammen.
Vi er besatte…
…av sannferdighet.
SANNFERDIGHET
-Nå! -Av den grunn
hadde vi støtt på mange av de samme problemene som ranerne
-om vi ranet Den spanske bank. -Hvelvet.
Som det ekte gullhvelvet.
Akkurat som i serien oversvømmes det ved ran.
Det er mye informasjon som tilsier at det er et system…
Førtifem kilometer forsterkede rør under bakken.
…som kanaliserer to strømmer
som ville oversvømt hvelvet hvis noen ranet banken.
Det er flott ingeniørarbeid, et under.
-For å få ut gullet… -Men vi skal ikke åpne den døren.
…måtte vi finne opp noe…
Slange!
…som ville funke på ekte.
Et forkammer.
Derfor fikk vi en marineingeniør til å hjelpe oss med designet.
Han ga oss en leksjon, og vi filmet det.
Bedre enn notater.
Noe sånt.
Be dem komme med middag.
-Men når gullbarrene er ute… -Herlige gull!
…må vi smelte dem.
Vi kan gjøre det i støperiet…
-Jeg skal vise deg hva vi har bygd. -…hvor det er ekte fyrkjeler.
De er som denne, men litt mer glamorøse.
Det er filmkunst. Dette er Christian Lay smykkeverksted i Jerez de Los Caballeros
i Extremadura i Spania.
Denne interne filmen fra seriens dokumentasjonsteam
ble brukt for å lære hvordan man smelter gull på tradisjonelt vis.
"Får jeg filme?" Og han sa: "Ja, ikke noe problem."
Hvis jeg skulle lage en hjemmelaget versjon av denne, hva trenger jeg?
De forklarte hele prosessen.
Tilsett materialet i fast form, ta ut væsken og hell det ut.
Vi brukte ikke ekte gull, vel å merke.
Vi brukte messing, som er litt billigere.
Så vakkert!
Det var da vi begynte å stille rare spørsmål.
Om dere skulle rane Den spanske bank
og måtte gjøre gullet om til klumper, hvordan ville dere gjort det?
Utstyret må få plass i en militærlastebil.
Han begynner å helle, tilsetter trykkvann…
Og så…
…sier han: "Sånn gjøres det."
Vi gjør alt med bobler.
Han tar det ut, vi tappet ut vannet, og der lå det messingklumper.
Klumper.
Som gullklumper.
Som små riskorn.
Jeg filmet og sendte det til manusteamet. "Vi vet hvordan vi gjør det."
Dette er gode saker, direktør.
Under filmingen tok profesjonelle seg av smeltingen, for sikkerhets skyld.
-Manuel Manceras senior. -Jeg er Manuel Manceras junior.
Og her er de, som statister,
og lærer å bli ranere.
Vi hadde ikke hatt noe imot det, slik ting er, men ikke akkurat nå.
Hvordan ser det ut?
Her er enda et eksempel på realisme.
I denne sekvensen får Arturo et ekte sting.
De skyter Arturo i serien.
Så en kirurg kommer inn.
En kirurg kom så en skuespiller skulle slippe å gjøre det.
Nå syr du ham sammen.
-Hvem, jeg? -Han ga ham et ekte sting.
Rolig.
Alle…
Jeg må kaste opp.
…lo seg i hjel, vi kunne ikke tro det.
Og da de fjernet sminken, hadde han gitt ham et sting.
Din jævel.
Men vi har fortsatt ikke nevnt
en av de viktigste grunnene til suksessen vår:
symbolene våre.
SYMBOLENE
Papirhuset har en egen sang, et skjold og en farge.
Fargen rød blir forbundet med opphisselse,
med lidenskap, den setter deg i beredskap
i kombinasjon med tanken på 100 mennesker innelåst på ett sted.
Som en trykkoker.
Og for at trykkokeren skal funke,
må to team samarbeide: filmteamet og det kunstneriske teamet.
Kunsten i denne serien er spektakulær.
Fordi den ble laget med omhu.
Vi var klare på at alt skulle være veldig mørkt, med tertiære farger,
så karakterenes hud
og kjeledressen, vår farge, vårt symbol, skulle skille seg ut.
Vi går for rød.
Til slutt gir det deg en egen ikonografi. Det er Papirhusets store verdi.
Og den ikonografien er koblet til en sang. Dere kan sangen vår, ikke sant?
Vi vet at så fort vi starter…
Alle blir med.
Denne sangen, som ble brukt av den italienske antifascistbevegelsen
under 2. verdenskrig, kan høres igjen over hele verden 75 år senere.
Selv om vi slet med å finne den.
Vi sto fast. Visste ikke hvor vi skulle begynne.
Jeg gjorde noe jeg pleier å gjøre: spilte "Bella Ciao"-sangen.
Fordi den motiverer meg. Mens jeg lyttet, tenkte jeg: "Dette er sangen!"
-Jeg sa det til de andre… -"Dette er sangen."
…"Vi må starte denne scenen med 'Bella Ciao'."
Det var fantastisk, for serien snakket om å gjøre motstand,
og plutselig var det den italienske partisanbevegelsen.
Det er første kontakt med jord, med frihet…
Jord!
…med veien ut, og partisanbevegelsens sang lød fordi vi var partisanere.
Vi klarte det, folkens!
Den føles som en kampsang, episk.
Tonene, tempoet, teksten.
Den har noe patriotisk over seg.
Så begynner Berlin og professoren å synge den.
Da får den en ny betydning. Man begynner å elske "Bella Ciao".
Jeg kan ikke huske at det var så stille på settet i noen annen sekvens.
Den får en mytologisk dimensjon når du innser
at dette er følelsesladet, hellig territorium for karakterene.
Det var…
…nesten magisk, sangen i den sekvensen.
All den ikonografien har vært en av grunnene,
om ikke den viktigste grunnen, til den internasjonale suksessen.
Med vanlige klær, uten maskene eller "Bella Ciao",
ville det ikke gjort samme inntrykk. Hva kler dere dere ut som?
De tre elementene har skapt et nytt symbolunivers…
-Et ikonografisk bilde. -…som brukes som et popkultursymbol.
Jeg tror folk trenger symboler.
Det er veldig lett å gjenskape. Og folk kan tilpasse det til egne behov.
Folk kler seg ut av ulike grunner på ulike steder.
Men det er alltid en underliggende kamp mot systemet som folk elsker.
Hva betyr alt dette? Det er universelt, et ikon.
Alle kan bruke den røde kjeledressen, Dalí-masken og "Bella Ciao"
i sin egen kamp.
De folka vil se på oss som helter.
Vet du hva annet som er nødvendig for å lage denne serien?
Å gjøre livene våre vanskelige.
I Papirhuset balanserer skuespillere, regissører, skribenter og produsenter
på en knivsegg.
BALANSERER PÅ EN KNIVSEGG
Vi begynner med skuespillerne.
-Ser du skipet? -Vi er i internasjonalt farvann.
Vi sa det var Nord-Atlanteren, at det var kaldt.
Gjengen rømte, ikke sant?
Det var løgn. Det skipet var tortur for skuespillerne.
Det er så varmt.
Vi var i Thailand, i sola, med temperaturer over 40 grader
og veldig høy luftfuktighet.
-Jeg besvimte nesten. -Professoren besvimte nesten.
Jeg fikk nesten heteslag.
Flere viftet på ham så han ikke skulle svette,
for det ville syns i sekvensen.
Ja, gi ham luft.
Men slik skjorta ser ut, var det litt for sent.
Det var jævlig varmt.
Så varmt.
Vi ville bare dø. Det var så varmt!
Crewet gikk i t-skjorter og singleter
og vi hadde gensere og jakker på.
Genser, skjerf, ullue.
Det var 44 grader og skinnende sol.
Darko Peric spiller rollen som tøffe Helsinki.
-Men her… -Kutt!
…med jakken, sola og gyngingen fra skipet…
…er han i ferd med å besvime.
Noen endte med å øve i bar overkropp og lettere sure, kan vi si.
Jeg sa: "Kunne vi ikke filmet dette i januar i Valencia?"
Jeg så ut som en krabbe. Rød og svett, halvdød og med hjerteklapp.
Den dagen var veldig tøff.
Hva med manuset? Balanserer det også på knivseggen?
Ja. De fleste serier på denne størrelsen skrives ferdig før de filmes.
I Papirhuset skriver vi mens vi filmer.
SKRIVER MENS DET FILMES
Og det gjør mange irritable.
Selv ikke forfatterne vet hvordan det ender.
Man aner ikke hva man gjør.
Vi prøver å følge dem så tett som mulig,
for mye skjer når man ser serien i post-produksjonen.
-Du vet ikke hvilken retning manuset tar. -Vi tror du må holde øret mot bakken…
…og høre hvor toget kommer fra.
Jo nærmere toget er, desto mer informasjon har du.
-Du ser en sekvens og sier… -Stopp!
Du ser noe fantastisk og det lar deg…
Jeg var livredd.
…endre kurs, og det kan du ikke om alt allerede er filmet.
Det kan være vanskelig å forstå, for stressnivået er høyt.
Jeg var livredd og tenkte: "Hva gjør vi?"
Men det er bedre for serien.
Ja, for å være ærlig.
Hvordan skriver de så tett opptil filmingen? De skriver i farta.
Ta for eksempel grisesekvensen.
Noen frivillige?
Sekvensen faller sammen her. Jeg ville lagt til litt komedie.
Hva om Marseille sier…?
Ikke jeg. Jeg kan ikke.
Hva om han er dyrevernforkjemper?
Folk er én ting, dyr er noe annet.
Jeg elsker dyr.
Og Denver sier: "Er du leiemorder og dyrevernforkjemper?"
Du er soldat, du dreper folk. Hva er problemet?
"Jeg har prinsipper."
Jeg har prinsipper."
Jeg er imot dyreplageri.
Får jeg ha min tro, eller bestemmer du?
"Jeg har vært i krig. Dyr er bedre enn folk."
"Da jeg var i krigen…"
Jeg kjempet i krig…
…med en hund ved min side.
Disse folka irriterer Bogotá. Og Bogotá gir svar på tiltale.
-Veganforbryteren! -Ja.
-Dyrevernsmorderen. -Jeg slakter ingen gris.
Og skuespillerne får manuset i siste øyeblikk.
De møter episoderegissøren for å øve før filmingen.
Skjær opp den jævla grisen, du er leiemorder. Du irriterer meg.
Skjær opp grisen, du er leiemorder!
Kom deg vekk.
Og så holder han en skalpell her.
Dytt meg igjen, så skjærer jeg deg opp.
Dytt meg igjen så skjærer jeg deg opp fra topp til bunn.
Deretter blir bevegelser lagt til på settet.
Åpne grisen, du er leiemorder!
Stopp, han rygger og du tar tak i ham.
-Ok. -Så han ikke slipper unna, dra ham inn.
En gang til.
-Jeg skjærer ikke i grisen. -Du er leiemorder.
Åpne grisen, du er faen meg syk.
Sånn? Unnskyld meg.
Fra topp til bunn.
Noen sekvenser skrives så tett opptil filmingen
at man ikke har tid til å samles for å forklare handlingen.
-Vi må se at hun kjemper, for… -Men derfor har vi telefoner.
Jeg er Nairobi og dette er Gandías hånd. Så han skyver henne fremover sånn…
Hun smeller inn i døra. Nå vet han hvor han må sikte.
Han skyter.
Han lager en sirkel, den faller ikke ut.
Han slår den ut.
Så dytter han Nairobis hode ut gjennom hullet.
Og så: Hendene der, han binder henne med karabinkroker og tau.
Så er hun bundet fast.
-Kutt. -Kutt.
Men på et tidspunkt blir det å balansere på knivseggen grusomt…
-Action! -…i sannhetens øyeblikk.
Vi er klare til å filme.
Filmingen.
NOVEMBER 2018 THAILAND
Vi ville filme sekvensen ved solnedgang og hadde bare én dag igjen i Thailand.
-Det er stort, hva? -Så stort har ingenting vært.
Vi hadde én sjanse, og vi måtte få det til.
Stille nå, takk. Full konsentrasjon.
Ingenting kan gå galt.
Klar… og… action.
Men vi fikk en dårlig start.
-Vi begynner på nytt. -Vi fikk hans del, ok?
Vi må være raske. Tjue minutter med sollys igjen.
-Andre forsøk. -Action.
-Men denne gangen hørte man motordur. -Kutt.
-Igjen på grunn av bilen. -Sykkelen.
-Solen går ned. -Kom igjen, fokuser.
Regissøren ser stadig nervøst på den.
Ok. Og action.
-Kutt. -Har det.
Perfekt. Kom.
Men vi må filme en siste kamerakjøring. Så vi skynder oss av sted med utstyret.
Vi har ingen feilmargin, solen har gått ned.
Kom igjen, nå gjør vi det! Stille!
Det må bli rett på første forsøk.
Og… action!
Og da det nesten var blitt mørkt…
-Kutt! -…fikk vi det.
Vi er tilbake, for faen!
Tilbake, for faen!
Nå må vi bare se på resultatet på skjermen…
Se på dette.
…og puste lettet ut.
Alltid på knivseggen.
Ikke film dette, vær så snill.
Alltid på knivseggen. Det er da interessante ting skjer.
Det er som å score en trepoenger, bjella ringer, du skyter…
…og den går i, energirushet er fantastisk.
Det er de øyeblikkene jeg filmer for.
Å filme under press gir gode resultater når ting går som det skal. Noen ganger…
-…hvordan skal jeg si det? -Faen.
Nå til en av våre mest uheldige dager.
MARS 2018 STORBRITANNIA
Velkommen til Pinewood Studios i Storbritannia.
Det er fantastisk.
Her har de den beste vanntanken til undervannsfilming.
Vel, badekaret er ganske kult.
-Hva kan gå galt? -Ingenting går galt.
-Det var helt sykt. -Det var sykt.
Det var en læringskurve…
-Alt mulig skjedde. -…full av tabber.
Men jeg koste meg.
Steg én: Vi tok med hele settet fra Madrid.
Og bygde det over vann.
Der!
Den beste måten å simulere at hvelvet oversvømmes på…
…er å senke det.
-Istedenfor å pumpe vann inn i hvelvet… -Syv tusen fem hundre liter i minuttet.
…senket vi hele settet ned i et svømmebasseng.
På den måten, med et kamera festet på innsiden,
fikk vi det til å se ut som at vannet kom nedenfra
og begynte å stige.
Neste dag: katastrofe.
Det viste seg at gullbarrene hadde løsnet og fløt rundt.
Man lærer av sånne ting.
Vi måtte skru og bore litt, og det gjaldt alle.
Alle, inkludert filmfotografen. Ville dere ikke ha en global serie?
Vi lager en global serie.
Gi alt. Dette skal bli en global serie.
Vel, her er det.
Han er ikke så flink til fotografering,
men han er pokker så god til å skru og bore i gullbarrer.
Men da vi var ferdige, oppdaget vi…
Hyllene ruster.
Vi prøver ulike væsker for å fjerne rusten.
Vi brukte fosforsyre, men når man bruker fosforsyre…
…dukker det opp hvite merker.
Så nå lærer vi å fjerne de hvite merkene.
Jeg hopper i innsjøen, ser om jeg får gjort noe i dag.
Er det meg, eller er det litt anspent stemning her?
Du kan si det igjen, for det som skjer nå er enda verre.
Gullbarrene har krympet.
Vi lagde gullbarrene av skum så de skulle veie mindre,
vekten gjorde dem vanskelige å ta med.
Trykket fra vannet…
-…har gjort dette med barrene. -Hva skjedde? Trykk, igjen.
De hadde aldri vært to og en halv meter under vann.
Vi ville dø. Det var rosiner, ikke gull.
Vi hadde jobbet med dem i månedsvis.
Slike ting skjer.
Alt som skjedde, var som én katastrofe etter en annen.
Vi hadde nok aldri vært så anspente før,
og følt presset og ansvaret som hvilte på skuldrene våre
fordi ting ikke funket, det å jobbe under vann bød på problemer.
-Men tross alt dette… -Tre, to, én.
-…filmet vi. -Action!
Under vann tar Alba, Hovik og Jaime gullet.
På land gir regissørene ordre gjennom en undervannshøyttaler.
Vent på action før dere starter, ok? Takk.
Men…
I Spania så de ingenting: "Alt er fantastisk."
Men så sa du: "Se på det. Herregud, se på det."
"Se. Barren er bøyd." "Herregud, du har rett."
Alle barrene måtte fikses digitalt i hvert eneste bilde.
En etter en.
Vi malte nesten alle gullbarrene en etter en.
Vi måtte fikse over tusen gullbarrer.
Det var et sykt antall bilder.
Men sluttresultatet er flott, og det var verdt bryet.
Vel, jeg tror de som jobbet med visuelle effekter vil huske oss.
La oss si vi ikke sov mye i prosessen.
LEDER, VISUELLE EFFEKTER
Det var ingen stor prestasjon, men resultatet er fantastisk.
Jeg mener de bildene utgjør hele forskjellen.
Det er en oppsummering av hvordan vi lager Papirhuset.
Det var litt av en innsats, de kunne droppet det,
unngått det eller skrevet det om, så hatten av for dem.
Papirhuset lever for å gjøre det vanskelig for oss som filmforfattere
og for regissørene som må filme alle ytterligheter.
Det må alltid skyves til kanten av stupet.
Nå!
-Du må være permanent livredd. -Kutt.
Jeg står opp hver morgen for å dra og filme, og jeg er livredd.
Hvert bilde betyr alt for oss når vi filmer.
Så seerne kan nyte det.
-Vi har det! -Vi har det!
Vi er ferdige. Ingen døde eller sårede.
Nå kjenner dere oss litt bedre.
Er dere klare, verden?
Dette er hvem vi er.
Så den svetter litt.
En rar gruppe ranere…
Hva er dette?
…som lever sitt livs eventyr takket være dere.
-Takk. -Folk stopper meg på gata.
Støtter denne serien, sender mange fine ting.
"Tokyo, Papirhuset."
Takker meg for hvor lykkelige de har vært mens de har sett på serien.
Det er ganske utrolig.
Vi har lekt til det ytterste
og til det ekstreme med alle sjangerne vi kan.
Jeg tror man ser det.
Det er spennende å se folk ta arbeidet ditt…
…og gjøre det til sitt eget.
Veldig spennende.
Det viser at historier er endeløse, og at folk gjerne vil høre dem.
Det har gitt meg så mye.
Det har gitt meg en ny karriere, et nytt liv.
Det er jeg mest takknemlig for.
Det har vært en gave.
Seriøst, jeg får gåsehud.
Å filme med dem er en gave som fyller deg med liv.
Det var som en gave.
Det er en gave.
Jeg tar den og sier: "Jøss!"
Et privilegium.
Jeg skal verdsette det for alltid.
Vi tenner på en for å se hvor mye varme de tåler, ok?
Denne går ikke fremover!
Den er ødelagt!
Bestefaren min.
Han døde mens han filmet The Pier. Seriens beste forandring.
-Men jeg tror også… -"Jeg skal på ferie."
Cristina, Jesús, Laia.
Selvsagt. Beklager, Itzi.
Filmer du?
Hva syns du?
Valentina!
Se, jeg er på stranda!
Tekst: Anette Aardal