Downloaded from YTS.MX
ADVARSEL: DENNE DOKUMENTAR INDEHOLDER SPOILERE FRA FJERDE SÆSON
Official YIFY movies site: YTS.MX
EN ORIGINAL DOKUMENTAR FRA NETFLIX
Den serie var uventet fra starten.
Papirhuset er en historie om flop.
Fordi serien var et flop.
"Okay, vi ses i andre projekter." Og pludselig…
"Fedt, Netflix har købt den."
Den blev set i udlandet mere end i Spanien.
Så kom der pludselig gang i den.
Og man indser, at en tsunami er ved at ramme.
På holdet kunne vi ikke fatte det.
Vi indså, at folk knyttede sig til serien, og det gik hinsides ren underholdning.
Den indflydelse, den har haft på folk over hele verden
og deres forventninger til serien, sætter en på prøve.
Ingen af os indså det, før vi fik chancen for at komme derud.
Ens liv ændrer sig fuldstændigt.
Ens virkelighed ændrer sig.
Der er forandringer.
"Vi skal komme tilbage med et brag."
Vise dem, hvad vi kan, ikke? Så vi hev de store kanoner frem.
Og vi klarede den.
FÆNOMENET
Vores historie begynder i 2017
på en spansk free-to-air tv-kanal, Antena 3.
Du er på tv.
Vi lagde godt ud med 4,5 millioner seere.
Godt.
Men…
Den første sæson gik godt, især i begyndelsen,
men publikumstallet dalede i anden sæson.
Det aftog.
Ned til halvdelen.
Publikum blev færre.
Det styrtdykkede.
Raslede ned…
Og pludselig…
-Død. -...er det slut.
Det er forbi.
Og vi lagde serien i gemmerne.
Jeg græd meget den sidste dag.
Jeg føler, jeg har dræbt hende.
-Det var hårdt. -Jeg sørgede virkelig.
Jeg græd over min karakter. Det var svært at sige farvel.
"Vi er ved vejs ende."
Ja, det var ret vildt.
Det var hårdt.
Og så kommer Netflix
og køber de sæsoner, der er sendt i Spanien, til resten af verden.
Netflix inkluderer den i sit internationale katalog.
Sejt!
Den går til Netflix. Men det er bare rutine.
Jeg tror ikke, at vi, Netflix eller nogen forventede noget.
Faktisk blev den lanceret uden reklame.
Den står bare i kataloget.
Den blev en del af Netflix' basiskatalog, og så…
Pludselig sker der noget.
Jeg havde næsten ingen følgere, og nu havde jeg 15.000.
Så 30.000, 50.000, 60.000.
Jeg fik en halv million følgere, 600.000, 700.000.
Fra mange lande.
Jeg kiggede, og to timer senere, 2000 flere.
Vi begyndte at få flere følgere.
Det gav os et vink: "Der sker noget her."
Faktisk et boom for at være præcis.
Enorme bannere i Saudi-Arabien. Det var utroligt.
I Brasilien, i Mexico, i Colombia.
På den anden side af verden.
Vi fik billeder fra karnevalet i Rio.
Alle i Papirhuset-kostumer.
En skør fyr har en tatovering af Úrsula.
-Hvor? -En farvetatovering på benet, så stor.
"Hvad? Hvad snakker du om? Jeg mener, hvad er det?"
Og det bliver større.
Vi nåede op på næstmest populær på verdensranglisten,
der konkurrerer mod alle serier nogensinde.
Du godeste! Ikke engang amerikanerne kunne det.
Netflix' ledere begynder at tale om os til deres møder.
La casa de papel eller Money Heist, som den hedder i USA,
har været så succesfuld for os over hele verden.
Stephen King, Benzema og Mbappé har taget masken på.
Også Neymar. Han var så vild med den, at han endte som munk.
Åh, himmelsk, hr. Andrés.
Jeg er fan.
-Efter det... -Lidt spænding.
...kan der ske mere?
Ja, vi får en Emmy.
Papirhuset.
Og en sær hæder: Vi begynder at inspirere røverier.
Med røde heldragter, den berømte Dalí-maske og bevæbnet.
Flere af dem.
Et guldkup på en million dollars.
...karaktererne fra serien Papirhuset.
Det er blevet efterlignet med lignende masker.
Men det mest spændende begynder at ske på gaden.
De røde heldragter og masken rejser gennem Amerika, Europa og Asien.
De bruges i protestmarcher for sociale rettigheder
i Libanon, Irak, Frankrig og Chile.
Og sammen med den gamle "Bella Ciao"
rejser den verden rundt for sager som demokrati,
feminisme eller miljøet.
"OPEN ARMS"-REDNINGSSKIB ANKOMMER TIL LAMPEDUSA HAVN
AUGUST 2019
Men da en NGO redder en båd fuld af immigranter
og så snart de er bragt i sikkerhed, begynder de at synge "Bella Ciao"...
Det er vigtigere end alt andet.
Så spørger Netflix os: "Kan I udføre endnu et røveri?"
Hvad?
Stop en halv.
Jeg tror, vi brugte to måneder på at svare,
fordi vi ville have noget...
...med den største garanti for ikke at svigte seerne.
Noget, der ikke ville skuffe alle de mennesker.
Vi må samle banden.
"Jeg fatter det ikke. Hvor fedt!"
Vi er La Resistencia, ikke?
Men da vi begyndte at filme, indså vi for første gang,
hvor meget vores liv havde ændret sig. Det var berømmelsen.
Da vi nåede til Duomo-pladsen, som var vores første location,
var den allerede fuld.
Vi kan se det.
"Hvad sker der? Skal vi filme her? "
De omringede os, som var det et fodboldstadion.
De forblev helt stille, hvilket var vidunderligt.
Jeg sagde til mig selv: "Okay, koncentrer dig.
Ingen øjenkontakt, før du er færdig."
Da vi kom til slutningen af sekvensen,
sagde jeg til Álvaro: "Álvaro, lad os sige hej til alle."
Skal vi hurtigt sige hej til alle?
Og vi tog tre-fire skridt,
og da vi nærmede os dem, kom de pludselig fra alle sider...
Tusind tak. Vi må tilbage.
Vi kunne ikke afslutte optagelserne.
Vi måtte holde op med at filme. En katastrofe.
Vi endte med at skjule os i en bygning.
Vi kunne bare ikke fortsætte.
Ikke fra nogen vinkel, spejlbilledet i vinduet...
Der er propfyldt. Der er 4000 personer på pladsen lige nu.
-Seriøst, vi griner, men... -Jesús!
Men det er et mareridt.
-Vi kan ikke filme. -Men vi synes stadig, det er sjovt.
Det her bliver tragisk.
Ja. Det var svært at nå frem til bilen.
Folk begyndte at løbe efter os.
Hvis jeg går ud, bliver der en scene. Pas på!
Vi var som The Beatles.
Og det næste sted, hvor der burde have været fredeligt…
Jeg vil ikke fortælle dig det.
...var der det største i vente.
Klip!
Jeg tror, der var et punkt, hvor vi gik ind i det
og fik sekvensen til at fungere.
Og Álvaro sagde.
"Pedro, måske ville det være fedt at sige tak til dem."
Jeg sagde: "Álvaro, nej.
Se, hvad der skete på Duomo. Vi kunne dø."
Jeg driver gæk med dig.
Og vi fik den idé at stå på en bænk.
Og nogen sprang over barrieren.
Mange tak for jeres støtte.
Hold da op! Åh nej!
Vi så folk begynde at løbe,
som om det var dommedag.
Vi vil bare takke jer alle for at være her.
Mange tak.
Pludselig er mit ansigt over hele verden.
Det er vanvittigt.
Det er meget bekymrende, for man holder op med at være anonym.
Det er usædvanligt.
Det ville sætte sine spor på os alle.
Biler med tonede vinduer, eskorteret af livvagter, når man rejser.
Det har pludselig fået en meget bredere dimension.
Alle, der ser en på gaden, siger: "Du er fantastisk."
Så kommer du hjem, og nogle siger: "Jeg er fantastisk."
Jeg gik fra at være helt anonym
til at skulle bede om lov til at få adgang til VIP-loungen,
fordi folk ikke holdt op med at bede om billeder med mig. Nej.
Medmindre man holder sig selv i skak, bliver man et røvhul.
Et rigtigt røvhul.
Al den popularitet er blevet til cifre.
I dag er Papirhuset Netflixs mest sete produktion,
inklusiv film, inklusiv engelske produktioner...
...i firmaets historie i Frankrig...
...Italien...
...Argentina, Chile...
...Brasilien og Portugal.
Det er også en stor succes i Nordafrika, Mellemøsten og Tyrkiet.
Og generelt
er den blandt de mest sete i alle lande verden over.
Det er et verdensomspændende fænomen.
Det bedste ved det er, at det kom fra seerne.
Det var noget helt særligt.
Det skete spontant.
Jeg tror, der er en slags "kærlighedsangreb".
Vi indså, at folk havde en tilknytning til serien,
der gik hinsides ren underholdning. Næsten en filosofisk tilknytning.
Det er lidt overvældende.
Det er svært at tro, men sådan er det.
Det var bekræftende for os.
"Vi var ikke gale. Vi lavede noget cool."
Fordi galskaben begynder i første afsnit
af første sæson.
Det var en national serie,
men vi rettede vores mål mod verden.
Jeg husker, der var færre penge før,
men der var samme energi.
Helt fra starten
var idéen at lave en international serie.
Vi flottede os.
Alle var vilde med den.
SLUTNINGEN PÅ OPTAGELSERNE TIL ANDEN SÆSON, AUGUST 2017
Vi gjorde det!
I nogen tid havde min hensigt været: "Det er tid til at gøre det.
Lad os lave noget..."
Meget ambitiøst.
Selvom Netflix' ankomst på nogle måder har ændret vores liv.
Før, da vi skulle til Filippinerne, tog vi derhen,
men gennem en computer. Det hav fandtes ikke.
Faktisk havde vi ikke engang forladt Madrid.
Nu, hvis vi vil have en privat ø, er den vores.
Serien er global.
Hvis vi vil have et thailandsk buddhisttempel, er det vores.
Elefant inkluderet.
Vi laver en superserie.
Skal vi have en militærhelikopter?
Få den skide helikopter ned!
-Den er vores! -Det hele.
Og hvis det skal regne med pengesedler og sætte Madrid centrum i stå,
gør vi også det.
Alt det her virker ret godt, ikke? Det er det ikke.
Den dag, vi lukkede Madrid centrum, opdagede vi, at store filmset kan blive…
Flere pengesedler!
-...et rent helvede. -Flere pengesedler!
Pengesedler!
Maskinen virker ikke. Hvad fanden foregår der?
-Den forpulede ventilator sidder fast. -Sedlerne falder kun på den ene side.
-Det er vinden. Vi kan ikke styre den. -Den drejer ikke godt.
Det var ren fortvivlelse. Forestil jer Jesús, instruktøren, der gik amok.
Det virker ikke. Det ser ikke ægte ud.
Da vi klippede, sad sedlerne fast nedenunder.
Du ved godt, det ikke ender godt, ikke?
For hver mislykket optagelse skal de samle dem op...
...og gøre det igen.
Samle op...
...og gøre det igen.
Og så får nogen en god idé.
Støvsug pengesedlerne op.
Men stop en halv.
Er det så smart, som det ser ud?
De går i stykker. Den har en turbine, der knuser dem.
Jeg sagde, du skulle blæse dem i bunker, ikke støvsuge dem op.
Du godeste.
Tre millioner euro revet til konfetti.
Godt, de var falske.
Vi får endelig styr på ventilatoren.
Sedlerne flyver.
Ikke engang Gud kunne stoppe os.
Jo, det kunne han.
Vi var på spanden.
Vi havde gud ved, hvor mange hundredvis af statister der.
Vi er særlige statister.
Og det begynder en kompliceret desperation.
Det er begyndt at regne, og vores penge er blevet vådt papir.
Nu kan de ikke flyve.
Og der er et andet problem.
Vi må tørre vejen.
Kom i gang.
Så vi sætter pavilloner op som paraplyer.
Den, vi brugte til at samle pengesedlerne,
er nu til at tørre dem med. Det, der fik dem til at flyve…
...er nu en affugter.
Og de, der normalt arbejder som filmfotograf og art director,
bliver til fortovstørrere.
Det er en effektiv metode.
Lidt hårdt, men effektiv.
Stort engagement, der ikke var til stor nytte.
Til sidst blev jorden filmet våd.
-Jeg ser blå himmel. -Den er blå, men…
Og pludselig…
...kommer solen frem.
Nej, det er ikke godt.
Alt er galt.
Tak!
Når man har filmet, mens der er overskyet, og det så ligner sommer…
Vi kæmper med himlen. Det er en solrig dag i marts.
...er det et problem.
Solen er da ikke i optagelsen.
I sidste ende stiger spændingen.
Jeg finder løsninger til dig. Du bør hjælpe mig med det.
Bortset fra at standse, aflyse og tage hjem.
En slags løsning.
Det har hobet sig op.
Jeg satte kameraets højde. De ændrer det.
Og med presset…
Er jeg filmfotograf?
...kommer alt ud.
Hvad er jeg filmfotograf for?
Nogle gange er det bare...
-Min walkie-talkie virker ikke. -...en af de dage.
Vi ødelægger den ene optagelse efter den anden.
Der er en fyr med et gult ærme. Gul er ikke tilladt.
Batterierne.
Det sker ikke i Narcos, Døde piger lyver ikke og Stranger Things.
Du skal tage straffen alligevel.
Kom nu, tag det roligt. Det kan ikke blive værre.
Eller det kan det.
De har ikke sat green screen'en op.
Nej.
De store skærme skal være grønne,
så vi kan sætte Professoren på.
De har ikke bedt om udlevering.
Den skal være helt grøn.
Er den ikke grøn, skal den være sort.
Men med så mange afbrydelser er den aftalte tid gået,
og de sætter reklamer på.
Selvfølgelig var der total desperation.
De kan ikke lave en green screen.
Kan du vente i fem minutter?
De giver os mere tid.
De giver os mindst 40 minutter mere
-med green screen. -Godt.
Hurra, vi gjorde det.
På den hårde måde.
Statister, godt arbejde. Mange tak til jer alle.
Men i sidste ende regnede millioner af euro ned over Madrid den dag.
Ja, det er en serie med mange penge.
984 millioner euro.
Skyderier.
Gode sange.
Og tonsvis af guld.
Men nej, det er ikke derfor, I elsker os.
Det store spørgsmål er: Hvorfor elsker I os så?
Hvorfor har Papirhuset været sådan en succes?
Folk er forelsket i karaktererne.
Du er ikke forelsket, vel?
Man kender dem.
Den venlighed og ondskab, de alle har.
-Hvad er deres fortid? -En andens dumhed.
-Hvorfor er de her? -Når de begår fejl.
Undskyld.
Det er det, der får seeren til at føle noget.
En seer kan tænke: "Jeg er ligesom Denver."
"Jeg er Professoren."
Går du ind i løvens hule?
De har deres egne kvaliteter, og man føler med dem.
Man knytter sig ikke til et spektakulært røveri
eller Professorens intelligens, selvom man beundrer den.
Man knytter sig til det, at han er bange.
Selv hvis alt det her virker...
...er jeg på røven.
Når man bliver afhængig af en serie, er det for karakterernes skyld.
Ser man flere afsnit i rap, føler man, at man kender dem.
De er i min stue med mig.
Så hvis karaktererne er følelsesmæssigt stærkere og rigere,
bliver seeren endnu mere afhængig.
Og hvordan opnår man det? Den første nøgle:
-Hvad er vi, latinoer eller tyskere? -Vi er latinoer.
Der er lidenskab her.
VI HAR LIDENSKAB
Det, der gør serien særlig, er, at den har hjerte.
I lang tid var der en uskreven regel om,
at actionfilm var åndsforladte og overfladiske,
og intime eller følelsesladede film var kedelige.
Så vi blandede de to koncepter.
Jeg elsker dig!
Det er derfor, vores kuphistorie er fuld af romantik.
Det er en kærlighedshistorie. En af de smukke kærlighedshistorier.
Og vi er besatte af det.
Lige meget hvad det kræver, vil vi have den helt store lidenskab.
Som dette kys. Oprigtigt, ikke?
Det tog lidt tid at få i kassen.
Det hjalp nok ikke, at instruktøren så på kun få centimeter fra deres læber.
Du vil have, vi skal snave.
-Lidt. -Ja.
De prøver igen.
Men det virker stadig ikke.
Det kys var lidt...
Det matchede scenen. Lidt moderligt.
Men det skal være et godt kys.
-Det sidste kys, I nogensinde deler. -Okay.
-Forstået? -Ja.
Og de prøver.
Men det nytter intet.
Det er virkelig svært, for på den ene side prøver jeg at...
...være...
-...moderen. -Ja.
-I skal opføre jer som helte. -Okay.
Men det er farvelkysset.
Men når det kommer til lidenskab, hvis man lægger hengivenhed i...
-Film ikke. -...sker det.
Tak!
Der er endnu en vigtig faktor i serien:
At holde seeren oppe på dupperne.
Det sjove er herinde, for fanden.
Alt kan ske her.
Vi prøver at være uforudsigelige.
VI ER UFORUDSIGELIGE
Vi prøver at gøre det uventede,
og det har været sådan, siden vi fandt på dem,
Karaktererne.
Vi ønskede profiler, der ikke er set før. For eksempel vores leder.
Professoren!
-Meget klog, ja. -Sikke en fantastisk mand.
Leder af en kriminel bande, ja.
Men inderst inde er han en taber.
Det er den personlighed, der får ham til at tale anderledes end andre røvere.
-Det overrasker os. -Hvad har du på?
Vores professor, bandelederen,
var formet nærmest som en nørd.
Han vil distanceres fra samfundet. Han er sociopat på mange måder,
en genert mand, der ikke kan interagere med nogle kvinder.
Jeg har haft forhold.
Adskillige.
At vende de karakterer om
er stimulerende for seerne, fordi det er så overraskende.
At sådan en almindelig person…
Lad os se, om jeg er til nogen nytte.
...kunne skabe noget så stort.
Vi skal være i kontrol.
Jo sværere det er at få karakteren til at gøre det, desto mere stimulerende.
Der er én person, der sammenfatter alle vores evner til at være uventet.
Jeg har lyst til at fortælle dig alt.
Tokyo kan forvandle enhver situation til en eksplosion.
Hun er vores Sputnik, brændstof til ethvert manuskript.
Jeg kan være en god pige længe,
men lidt efter lidt begynder min frække side at komme frem.
At kombinere rigtige steder med uventede drejninger er en formel,
der i dag fungerer rigtig godt.
Tokyo, Tokyo.
Så moden i nogle tilfælde, men så barnlig i andre.
Hun er meget impulsiv.
Sagde du ikke "uanset hvad"?
Hun prøver at styre sig selv, men det er imod hendes natur.
Intet under, at han slog op med mig.
-Dette ved du ikke om Tokyo. -Jeg er Tokyo.
Hun var den første by.
Det hed jeg ikke altid.
Hvorfor hedder hun Tokyo? Jeg ville fortælle hende det.
Hun ved det ikke.
Jeg blev virkelig overrasket,
da jeg så, at min karakter hed Tokyo.
Jeg kan huske, at Álex Pina havde en T-shirt på,
hvor der stod "Tokyo."
Jeg elskede det.
"Det er et godt navn. Hovedpersonen skal hedde Tokyo."
Så kom jeg til at hedde Tokyo.
På et kvarter sagde jeg: "Berlin, Moskva, Denver."
-Denver? -Det gik hurtigt.
-Tokyo, Berlin, Moskva. -Hvad er det? Hvorfor hedder vi det?
Jeg synes, mine venner med bynavne er de bedste.
Vi er følelsesladede.
Hvilket bringer os til den næste nøgle:
Denne serie er fuld af empati.
EMPATI
Så meget, at vi har lært at elske skurken.
Hvorfor fik du ansvaret?
Fordi jeg er menneskekender.
Berlin var den fjendtligste karakter.
Men han var også mystisk. "Hvem er den mand?"
En særlig mand.
Hvis jeg får kaffe nu, bliver jeg skør.
Foragtelig det meste af tiden…
Dans.
...men også beundringsværdig.
Jeg har brugt mit liv på at være et svin, men i dag vil jeg dø med værdighed.
Det er utroligt, at en med så negativt ladede karaktertræk
er elsket.
Han er altid i top tre i meningsmålingerne.
Folk skal have hovedet undersøgt.
Fordi…
...han ikke er den karakter, du vil have, din datter gifter sig med.
Dit svin! Din skiderik.
Det er som at holde et spejl op for samfundet.
"Din yndlingskarakter i Papirhuset er den fyr."
Lad os se, hvor sej du er.
Den dominerende side af ham,
hans lederskab,
frastøder os,
men det giver os en vis tryghed.
Du og jeg er La Resistencia.
Hvis tv er harmløst og uden mørke, er det kedeligt,
fordi der sker færre ting.
Publikum vil have, at ting sker,
og der er intet bedre end en skurk, der også udløser følelser af empati.
Et kort øjeblik tænkte jeg, at det ville være godt at føle...
...som min ven føler.
Men de karakterer er risikable,
og i Berlins tilfælde
skabte det problemer, selv før serien blev udgivet.
Frygt.
Nogen sagde til mig:
"Den karakter hører ikke til i vores tid.
Du burde tage ham ud af serien."
Han er foragtelig.
Jeg sagde, jeg ikke ville tage ham ud af serien.
Hvorfor tænker du så sygt?
Han er misogyn, narcissist og psykopat,
men vi kunne have sådan en karakter med i serien,
og folk kunne frit vælge, hvis side de er på, ikke?
Det næste karaktertræk ved serien:
Intet og ingen er hellig.
Alle karaktererne kunne gå på tynd is.
VI HAR INGEN BARMHJERTIGHED
Mine herrer, I skal leve livet til ende.
Hvad var det for et kys?
Nairobi. Hvor vi elskede Nairobi.
Tak.
Jeg har aldrig haft en chef som dig, frk. Nairobi.
I dag er min sidste dag.
Det er hårdt.
Det er slutningen på en æra for mig.
Ja.
Når man dør, passerer livet revy,
og det er lidt sådan jeg har det, men med karakteren.
Jeg vil gerne tro, at Nairobi ønsker et liv med flere muligheder for sin søn,
end dem, hun kunne have givet ham,
og et mere fredelig et.
Lad os sige farvel til vores kollega Alba Flores.
Jeg har arbejdet med nogle af jer på holdet i mange år nu.
Og...
Jeg vil takke jer alle for alt, som I har lært mig.
Jeg er vokset her som skuespiller,
mere end jeg havde forestillet mig,
og også som menneske. Og...
Og I er et skidegodt team.
Skidegodt.
Jeg håber, jeg kommer til at filme 16.000 gange mere med jer.
Jeg vil savne jer alle.
Det er forbi, og jeg har intet i horisonten.
Det er en meget befriende følelse.
Fordi... Jeg har brug for hvile.
Det bringer os til endnu et vigtigt karaktertræk:
Sort humor.
SORT HUMOR
PIN.
En, to, tre, fire.
Ja, du kan grine af et gidsel med pistolen for panden.
-Dit navn. -Arturo.
-Hvad mere? -Arturo Román.
Arturo Román. Okay. Arturito.
Han repræsenterer småligheden i os alle.
Jeg slår dig ihjel!
Han er så afskyelig, at man har lyst til at adoptere ham.
Man kan ikke være ynkeligere.
Man genkender visse basale træk hos seerne i Arturo.
Derfor kan man ikke fordrage ham. Men i virkeligheden...
Han er den mest menneskelige.
Og det gør os virkelig vrede, når vores skam bliver udstillet.
Apropos skam
har Arturo haft en del pinlige øjeblikke.
Han går sammen med Helsinki...
...gennem boksafdelingen, og de hører en kvinde stønne.
Er det din kvinde?
"Det er ikke min kvinde."
Mónica er ikke højlydt. Det er nok en af dine kolleger.
Han går ind, og det er hende.
Stop ikke!
Pis! Hvad fanden laver du her?
Alt, han gør, er skørt, risikabelt og overraskende. Det er sjovt.
Jeg er... boksepuden.
Hvis en, der er moralsk ussel, også er socialt akavet, får man sympati for dem.
Han er styg, men man elsker at hade ham.
Mænd tager sig af mænd.
Nu vi er blevet tætte,
fortæller vi dig en hemmelighed.
Hør her, alle sammen.
Vi er besatte...
...af sandfærdighed.
SANDFÆRDIGHED
-Nu! -Af den grund
mødte vi de samme problemer, som røverne står over for,
hvis vi røvede den spanske nationalbank.
Bankboksen.
Lige fra boksen med ægte guld.
Ligesom i serien oversvømmes den, hvis der er et røveri.
Der er mange oplysninger, der siger, at der er et system…
Fem-og-fyrre kilometer forstærkede rør under jorden.
...der kanaliserer to vandløb,
der ville oversvømme boksen, hvis nogen ville røve den.
Det er vidunderligt ingeniørarbejde.
Så for at få guldet ud…
Men vi åbner ikke døren.
...måtte vi opfinde noget...
Rør!
...der ville virke i virkeligheden.
Et forbindende forværelse.
Derfor ringede vi til en skibsingeniør til at designe det.
Han gav os en lektion, og vi optog den.
Bedre end at tage noter.
Noget a la det her.
Få sendt aftensmad ind.
Men når barrerne er ude...
Det søde guld!
...skal vi smelte dem.
Det kan vi gøre, for i støberiet...
Jeg vil vise dig den skønhed, vi har skabt.
...er der ægte ovne.
De er identiske med den her, men lidt mere glamourøse.
Det er jo film.
Christian Lay smykkeværksted i Jerez de los Caballeros
i Extremadura, Spanien.
Denne interne optagelse fra seriens dokumentationstjeneste
blev brugt af holdet til at lære at smelte guld på traditionel vis.
"Må jeg optage det?" Han sagde: "Ja, intet problem."
Hvis jeg lavede en hjemmelavet version af maskinen, hvad skulle jeg så bruge?
De forklarede hele processen.
Tilsæt det faste materiale, tag væsken ud og hæld det ud.
Vi brugte dog ikke rigtigt guld.
Vi brugte messing, som er lidt billigere.
Så smukt!
Så stillede vi dem underlige spørgsmål.
Hvis du røvede den spanske nationalbank,
og du skulle lave guldet om til klumper, hvad gjorde du så?
Og udstyret skal passe ind i en militærbil.
Han begynder at hælde, tilføjer vand under tryk...
Og så...
Han siger: "Sådan gør man."
Vi gør det med bobler.
Han tog det ud, og vi drænede vandet,
og der var messingklumper.
Klumper.
Guldklumper.
Som riskorn.
Jeg filmede det og sendte det til manusholdet.
"Nu ved vi, hvordan vi gør det."
Det er de gode sager, direktør.
Under optagelserne var det professionelle, der smeltede, så vi var på den sikre side.
-Manuel Manceras, senior. -Jeg er Manuel Manceras, junior.
Og her er de som statister,
der lærer at være røvere.
Vi ville ikke have noget imod det, som tingene står lige nu,
men ikke i øjeblikket.
Hvordan ser det ud, doktor?
Endnu en besættelse af realisme.
I denne sekvens får Arturo ægte sting.
De skyder Arturito i serien.
Så kommer der en kirurg ind.
En kirurg kom, så en skuespiller ikke behøvede gøre det.
Nu skal du sy ham.
-Hvem, mig? -Han gav ham et rigtigt sting.
Rolig nu. Rolig.
Vi var alle…
Jeg bliver dårlig.
...flade af grin. Vi kunne ikke tro det.
Og selvfølgelig, da han tørrede sminken af:
"Hvad?" Han havde givet ham et sting.
For fanden da.
Men vi har stadig ikke nævnt
en af de vigtigste ingredienser til denne succes:
Vores symboler.
SYMBOLERNE
Papirhuset har en slagsang, et skjold og en farve.
Farven rød er forbundet med ophidselse,
med lidenskab. Den gør dig årvågen,
når den kombineres med idéen om 100 personer fanget et sted.
Som en trykkoger.
Og for at trykkogeren skal virke,
skal vi have to hold til at samarbejde,
fotografering og art.
Billedmaterialet i denne serie er spektakulært.
Fordi det blev lavet med omhu.
Vi vil have, at alt bliver meget mørkt med tertiære farver,
så karakterernes hud
og heldragten, vores farve, vores symbol, vil skille sig ud.
Vi vælger rød.
Og i sidste ende udgør det sin egen ikonografi.
Det er Papirhusets store værdi.
Og ikonografien er forbundet med en slagsang.
Du ved, hvordan vores slagsang lyder, ikke?
Så snart det siger…
...er alle med.
Den var slagsang for den italienske anti-fascistiske modstandsbevægelse
under anden verdenskrig og bliver nu hørt igen over hele verden 75 år senere.
Selvom den var svær at finde frem til.
Vi sad helt fast og kunne ikke komme i gang.
Så gjorde jeg noget, jeg plejer. Jeg spillede "Bella Ciao"-sangen.
Fordi den motiverer mig.
Mens jeg lyttede, tænkte jeg: "Det er den!"
Jeg sagde det til kollegerne.
"Det er sangen."
"Vi skal starte scenen med 'Bella Ciao'."
Det var fedt, fordi serien talte om modstand,
og så blev det til den italienske partisanmodstandsbevægelse.
Det er den første kontakt med jord, med frihed…
Jord!
...med vejen ud,
og partisansangen vil spille, fordi vi er partisaner.
Vi gjorde det, venner!
Den føles som en slagsang, episk.
Noderne, tempoet, teksten.
Den har en patriotisk, hymneagtig stemning.
Berlin og Professoren begynder at synge den.
Så får den en ny dimension i serien. Nu elsker man "Bella Ciao."
Jeg kan ikke huske andre sekvenser med sådan stilhed på settet.
Den får en mytologisk dimension, når man indser,
at det er følelsesmæssigt, helligt territorium for karaktererne.
Det var…
...næsten mystisk med sangen i den sekvens.
Al den ikonografi har været en af årsagerne,
hvis ikke den vigtigste, bag seriens internationale succes.
Hvis man lavede den i normalt tøj uden masker og "Bella Ciao",
er jeg overbevist om, at den ikke ville have samme effekt.
Hvad klæder du dig ud som?
De tre elementer har skabt et nyt univers af symboler…
Noget ikonografisk.
...som folk bruger som popkultursymbol.
Folk har brug for symboler.
Og det er nemt at genskabe og gentage.
Og folk kan tilpasse det deres egne behov.
Folk klæder sig ud af forskellige grunde på forskellige steder.
Men der er altid en slags underliggende kamp mod systemet,
som folk elsker.
Hvad betyder alt det? Det betyder,
at det er universelt, et ikon.
Alle kan bruge den røde heldragt, Dalí-masken og "Bella Ciao"
til deres egen kamp.
De vil se os som deres helte.
Ved du, hvad der ellers skal til for at lave serien?
At gøre vores liv svært.
I Papirhuset lever skuespillere, instruktører
forfattere, teknikere og producenter,
alle lever på kanten.
AT LEVE LIVET PÅ KANTEN
Først skuespillerne.
Ser du skibet?
Vi er i internationalt farvand.
Det forestillede Nordatlanten, og der var koldt.
Banden var på flugt, ikke?
Det var løgn. Det skib var tortur for rollebesætningen.
Det er så varmt.
Vi var i Thailand i solen med temperaturer over 40 grader
og meget høj luftfugtighed.
Jeg gik næsten i gulvet.
Professoren besvimede næsten.
Jeg fik næsten solstik.
Flere vifter ham, fordi han ikke må svede, ellers kan det ses i sekvensen.
Ja, giv ham luft.
Selvom hans skjorte ser ud, som om det er lidt for sent.
Det var pokkers varmt.
Så varmt.
Vi ønskede bare at dø, så varmt var det.
Besætningen var i T-shirts og tanktops, og vi havde alle trøjer og frakker på.
Sweater, halstørklæde, uldhue.
Det var 44 grader, og solen brændte os.
Darko Peric spiller rollen som den barske Helsinki.
-Men her... -Tak!
...med frakken, solen og den vippende båd...
...er han på nippet til at besvime.
Nogle endte med at øve med bar overkrop og lidt utilfredse, så at sige.
Jeg sagde: "Kunne vi ikke have filmet det i januar i Valencia?"
Jeg lignede en krabbe. Rød og svedende,
halvdød og med takykardi.
Den dag var hård.
Hvad med manuskriptet? Lever det også på kanten?
Ja. Mens de fleste serier af denne størrelse er skrevet færdigt,
og derpå filmet,
skriver vi Papirhuset, mens vi filmer.
Og det gør mange anspændte.
Ingen ved, hvordan det ender, ikke engang forfatterne.
Man aner ikke, hvad man laver, og tænker så: "Nå..."
Vi holder os meget tæt med den korteste tid muligt,
for der sker meget, når man ser serien i postproduktion.
Man ved ikke, hvor de fører manuskriptet hen.
Vi mener, at man skal holde øret til jorden
for at mærke, hvor toget kommer fra.
Så jo tættere på toget er, jo mere information har man.
-Man ser en sekvens og siger... -"Rør dig ikke!"
Man ser noget fedt, og det tillader en...
Jeg var bange.
...at ændre kurs,
som man ikke kan, hvis alt er blevet filmet.
Nogle gange er det svært at forstå, fordi vi er stressede.
Jeg var rædselssagen. "Hvad laver vi?"
Men det er bedre for serien.
Ja, ærlig talt.
Hvordan skriver de så tæt på at filme? De skriver på farten.
Tag for eksempel svinesekvensen.
Nogen frivillige?
Sekvensen falder fra hinanden her. Hvad med lidt komedie?
Hvad hvis Marseille siger...?
Ikke mig. Jeg kan ikke.
Hvad hvis vi gør ham til dyrerettighedsaktivist?
Mennesker er én ting, dyr er noget andet.
Jeg elsker dyr.
Denver siger: "Du er lejemorder og dyrerettighedsaktivist?"
Du er soldat og dræber folk. Hvad er problemet?
"Jeg har principper."
Jeg har mine principper. Jeg er imod dyremishandling.
Må jeg tro, hvad jeg vil, eller bestemmer du det?
Må jeg tro på, hvad jeg vil, eller sige du, hvad jeg skal tro?
"Jeg har været i krig. Dyr er bedre end mennesker."
"Da jeg var i krig..."
Jeg var i krig...
...med en hund ved min side.
De folk irriterer Bogotá.
Og Bogotá svarer igen.
-Den veganske forbryder! -Ja.
-Dyreaktivistmorderen. -Jeg skærer ikke i grise.
Og skuespillerne får manuskriptet i sidste øjeblik.
De mødes med episodens instruktør for at øve, før de filmer.
Skær den skide gris op. Du er lejemorder. Du gør mig vred.
Skær grisen op. Du er lejemorder!
Hold dig væk fra mig.
Og han tager en skalpel herop.
Skub mig igen, og jeg skærer dig op.
Skub mig igen, og jeg skærer jeg dig op
fra top til tå.
På settet kommer bevægelserne på.
Skær grisen op. Du er lejemorder!
Stop. Han bevæger sig baglæns, og du griber ham.
-Okay. -Så han slipper ikke væk, hal ham ind.
En gang til.
-Jeg skærer ikke grisen op. -Du er lejemorder.
Skær den skide gris op. Du er gal.
Sådan? Undskyld.
Fra top til tå.
Nogle sekvenser er skrevet så tæt på optagelserne,
at der ikke er tid til at mødes og fortælle skuespillerne det.
Vi skal se hende kæmpe, fordi…
Men det er, hvad telefoner er til.
Jeg er Nairobi, og det er Gandias hånd.
Det er sådan her. Han skubber hende frem sådan.
Hun brager ind i døren, så han ved, hvor han sigter hen.
Han skyder.
Han laver en cirkel. Den falder ikke ud.
Han slår den ind.
Så skubber han Nairobis hoved gennem hullet.
Så, hånd, hånd. Han binder hende fast med karabiner og reb.
Og hun er bundet fast.
-Klip. -Klip.
Men hvis der er en tid, hvor det er smertefuldt at leve på kanten...
-Værsgo! -...er det i sandhedens øjeblik.
Vi er klar til at filme.
Filmoptagelsen.
Vi ville have sekvensen ved solnedgang,
og vi havde kun en dag tilbage i Thailand.
-Det er stort, ikke? -Der har aldrig været større.
Vi havde et forsøg, og det skulle være rigtigt.
Stille nu, tak. Total koncentration.
Intet kan gå galt.
Klar... og... værsgo.
Men vi kom skidt fra start.
-Lad os begynde igen. -Vi har hele hans del, ikke?
Vi skal være hurtige. Der er 20 minutters sollys tilbage.
-Andet forsøg. -Værsgo.
Men denne gang kan man høre en motor.
Tak.
-Vi gør det igen på grund af varevognen. -Motorcyklen.
-Solen går ned. -Koncentrér dig nu.
Instruktøren bliver ved med at se på,
nervøst.
Okay. Og værsgo.
-Tak. -Jeg fik den.
Perfekt. Kom så.
Men vi mangler den sidste dollyoptagelse.
Så vi skynder os med alt vores udstyr.
Der er ikke tid til fejl. Solen er allerede gået ned.
Kom, lad os gøre det!
Stille!
Det skal være rigtigt første gang.
Og... værsgo!
Og da det er næsten mørkt...
-Tak! -...fik vi den.
Vi er sgu tilbage!
Så meget!
Vi skal bare tjekke resultaterne på skærmen...
Se nu der.
...og drage et lettelsens suk.
Altid på kanten.
Lad være med at filme det her.
Det er altid på kanten. Det er der, interessante ting sker.
Det er som at skyde en three-pointer. Klokken ringer, man kaster…
og den går lige ind. Energibruset er fantastisk.
Og jeg filmer for de øjeblikke.
At filme på kanten giver gode resultater når det går godt, for til tider...
-Hvad kan jeg sige? -Pis.
Nu til en af vores mest uheldige dage.
Velkommen til Pinewood Studios i England.
Det er fantastisk.
Her har de den bedste vandtank til undervandsoptagelser.
Det badekar er ret sejt.
Hvad kan gå galt?
Intet vil gå galt.
-Det var helt vildt. -Vanvid.
Det var en læringskurve...
-Der skete alt muligt. -...fuld af fejl.
Men jeg havde det sjovt.
Første trin: Vi kommer med hele settet fra Madrid.
Og sætter det op over vandet.
Der!
Den bedste simulering af boksen, der oversvømmes,
er ved at nedsænke den.
I stedet for at pumpe vand i boksen…
7500 liter i minuttet.
...gjorde vi det, at vi sænkede hele settet ned i en pool.
Derfor var effekten med et kamera bundet indefra,
at vandet kom nedefra
og begyndte at stige.
Dagen efter, katastrofe.
Det viser sig, at barrerne løsnede sig og flød.
Man lærer af den slags ting.
Vi skal skrue og bore, og det involverer os alle.
Alle, også filmfotografen.
-Ville du ikke have en global serie? -Vi laver en global serie.
En global serie hele vejen.
Her har du det.
Han er ikke så god til fotografering,
men han er god til at sætte skruer i og bore barrer fast.
Men da vi var færdige, opdagede vi det...
Hylderne ruster.
Vi prøver forskellige væsker for at fjerne rusten.
Vi bruger fosforsyre,
men når man bruger fosforsyre,
kommer der hvide mærker.
Så nu lærer vi at fjerne de hvide mærker.
Jeg dykker ned og ser, om jeg kan gøre noget i dag.
Er det bare mig, eller er der spænding i luften?
Det kan du sige igen, for det næste er endnu værre.
Barrerne er krympet.
Vi lavede barrerne af skum, så de ville veje mindre.
Vægten gjorde dem svære at få med.
Trykket fra vandet
har gjort det mod vores guldbarrer.
Hvad skete der? Tryk, igen.
De havde aldrig været to en halv meter under vand før.
Ak. Det var ikke guld. Det var rosiner.
Vi havde arbejdet på dem i månedsvis.
Den slags sker.
Alt, der skete, var som den ene katastrofe efter den anden.
Det var nok det mest anspændte øjeblik
med det største pres og ansvar for os alle.
Fordi tingene ikke fungerede,
gav arbejdet under vandet os problemer.
Men på trods af det...
Tre, to, en.
-...filmede vi. -Værsgo!
Nede i vandet tager Alba, Hovik og Jaime guldet.
Ovenfra giver instruktørerne ordrer
via en undervandshøjtaler.
Vent på "værsgo," før I går, ikke? Tak.
Men...
...i Spanien opdagede de det ikke. "Det er genialt."
Men så ville man sige: "Kors, se nu der."
"Se der. Barren er bøjet." "Du har sgu ret."
Alle barrene skulle toucheres i hvert klip.
En efter en.
Vi malede stort set alle barrerne en efter en.
Vi måtte reparere over 1000 barrer.
Der var mange klip.
Men slutresultatet ser godt ud og er besværet værd.
Jeg tror, at holdet for digitale effekter vil huske os.
Lad os sige, vi fik mange søvnløse nætter i den proces.
Det var ingen stor bedrift, men materialet er fantastisk.
Jeg tror, de billeder gør hele forskellen.
Det er en slags opsummering på, hvordan vi laver Papirhuset.
Det var et stort engagement. De kunne have udeladet det
eller skrevet det anderledes, så hatten af for dem.
Papirhuset er til for at gøre tingene svære for os manuskriptforfattere
og for de instruktører, der skal filme til det yderste.
Det skal altid skubbes til randen.
Nu!
Man skal være permanent bange.
Tak.
Jeg står op hver morgen for at filme, og jeg føler mig rædselssagen. Altid.
Hver optagelse betyder alt for os, når vi filmer.
Så seerne nyder det.
-Vi fik den! -Vi fik den!
Vi er færdige. Nul tab.
Nu kender du os lidt bedre.
Er I klar, verden?
Sådan er vi.
Så det sveder lidt.
En underlig gruppe røvere...
Hvad er det?
...der udlever deres livs største eventyr,
takket være dig.
Tak.
Folk stopper mig på gaden.
Støtter serien og sender så mange rare ting.
"Tokyo, Papirhuset."
Og takker mig for, at de har været så glade for at se serien.
Det er ret fantastisk.
Vi har satset maksimalt
og til det yderste med alle de genrer, vi kender.
Det kan man se i serien.
Det er betagende at se folk tage ens arbejde...
...og gøre det deres eget.
Så spændende.
Det viser, at historier er uendelige, og at folk gerne vil høre dem.
Det har givet mig så meget.
Det har givet mig en anden karriere, et andet liv.
Det er jeg mest taknemmelig for.
Det har været en gave.
Jeg sværger, det giver mig gåsehud.
En gave. At filme med dem er en gave, der fylder en med liv.
Det var som en gave.
Det er en gave.
Jeg tager det med et "wow!"
Et privilegium.
Jeg vil værdsætte det for evigt.
Lad os tænde en for at se, hvor meget varme de kan tage.
Det går ikke!
Den er i stykker!
Min bedstefar.
Han døde, da han filmede El embarcadero. Den bedste forandring i serien.
-Men jeg tænker også... -"Jeg skal på ferie."
Cristina, Jesús, Olalla.
Ja, selvfølgelig. Undskyld, Titi.
Filmer du?
Hvad synes du?
Valentina!
Se, jeg er på stranden!
Tekster af: Laura Marie Klindt Nielsen