Downloaded from YTS.MX
EN ORIGINAL-KOMEDISPECIAL FRÅN NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Mina damer och herrar, en välkomstapplåd
för Michael McIntyre!
Bravo!
God kväll, mina damer och herrar!
Välkomna...
...till min Netflix-special.
Nu kör vi!
Tack!
Ärligt talat hade jag velat vara i lite bättre...
...fysisk form
för den här specialen.
Det var planen, men det blev inte så.
Jag skulle inte ha nämnt det, men min kostym
skräddarsyddes för min kropp för cirka ett år sen,
och det är inte en kropp jag har kvar längre, tyvärr.
Den har blivit lite snäv.
Jag måste uttrycka mig, gestikulera, nedanför den här linjen.
Ni kommer att få se att jag mestadels kommer att uttrycka mig här nere i kväll,
för när jag höjer armarna har det här börjat hända.
Kavajtuttar.
En otroligt beklagansvärd sidoeffekt
av den snäva kavajen.
Jag har lite knubbiga kinder just nu.
På grund av de knubbiga kinderna
uppstår några problem.
Jag köpte en telefon för cirka ett år sen. En ny iPhone med ansiktsigenkänning.
Den kartlägger och memorerar ens ansikte, och när man tittar på den låses den upp.
Inte av en kod, bara ansiktet. Nu känner min mobil inte längre igen
mitt feta ansikte.
Den stirrar på mig: "Vem är den feta tjuven?
Har du stulit Michaels mobil? "
Jag måste göra så här.
Det är för att jag åldras. Min fru och jag är lika gamla.
I åratal var allt detsamma,
men nu smyger den sig på. Inte precis ålderdomen,
men små skillnader.
Vi kan inte stanna uppe på kvällen. Vi slocknar.
Kl. 21.30 är sent för oss. Vi blir så trötta.
Ni vet när man klickar på Netflix-grejen och det låter "ba-bom"?
Så låter det när våra huvuden träffar kudden och vi slocknar.
En annan sak har börjat hända nu,
och det här är jag inte stolt över.
Jag är faktiskt besviken över att det här har hänt så tidigt i mitt liv.
Inte varje kväll.
Men det händer ibland
att jag vaknar mitt i natten och behöver kissa,
vilket är en mycket deprimerande utveckling.
En äldre herre applåderade för det.
Vilket lustigt ögonblick. "Jag vet hur det är, min vän."
Min urinblåsa brukade funka fint, som många unga blåsor här i rummet.
Jag somnade på kvällen.
Jag sa: "God natt, blåsan." Och blåsan sa: "God natt, Mikey. Sov gott. "
Sen på morgonen sa blåsan: "Vi är fulla här nere, men ingen panik.
När du passerar toan behöver jag tömmas,
men ta det lugnt, ingen brådska.
Ät lite frukost, drick lite juice. Drick en smoothie, te, kaffe, vad du vill.
Flingor, mer mjölk, inte mig emot. Jag fixar det här...
...till åtminstone tolv."
Men inte nu längre.
Nu, när jag sover djupt mitt i natten, skickar urinblåsan signaler till hjärnan
så att jag drömmer att jag pissar på mig.
Det är så den väcker mig.
Jag har en normal ångestdröm. Jag är tillbaka i skolan.
Jag skriver en tenta som jag inte har pluggat för. En konstig dröm.
Sen tittar jag ner och har pissat på mig. Jag vaknar i panik! Har jag pissat på mig?
Jag tittar ner och blåsan säger: "Nästan! Vi måste gå nu! Upp! Nu! "
Och man ligger där. "Jag vill inte gå upp. Klockan är tre på morgonen."
Man kämpar emot, men blåsan insisterar.
"Du måste vakna, det är en farlig situation här nere.
Jag klarar det nog inte."
Det betyder att man måste stiga upp och gå runt sängen,
ut genom dörren och in i badrummet, som är där borta.
Min fru ligger närmast dörren. Det är hennes sida.
Det här är min sida, det är hennes sida.
Så har det varit i 20 år.
Det kommer aldrig att ändras. Vi har alla våra sidor.
Har ni nånsin legat på er partners sida? Det är en märklig känsla!
"Det är samma rum, men det ser konstigt ut härifrån!
Jag gillar det inte!"
Så jag måste gå runt i sängen, och jag får inte väcka henne.
Då kan hon inte somna om, och hon kommer att skylla på mig.
"Varför måste du väcka mig? Varför väsnas du så?"
Om hon vaknar mitt i natten börjar hon oundvikligen surfa på mobilen,
vilket betyder att hon oundvikligen kommer att köpa skor.
Hon köper så många skor på nätet med sin mobil.
Hon köper skor i badet,
hon köper skor vid trafikljus,
hon köpte skor på en berg- och dalbana. Hon är beroende.
Det kostar skjortan.
Så här illa är det.
Häromkvällen låg jag i sängen med datorn.
Hon låg bredvid med sin mobil.
Barnen var i sina rum med sina paddor, och tv:n var på framför oss.
En underbar, modern familjescen.
Inte för att vi inte pratar.
Ibland plingar WhatsApp och vi diskuterar vems telefon det var.
"Ping!" "Var det din? Älskling, din mobil plingade."
"Tack, du har rätt." Sen återvänder vi till våra apparater.
Jag var inne på internetbanken.
Jag kunde se pengar försvinna från kontot i realtid.
Varje gång jag uppdaterade, hade vi mindre pengar på banken!
"Gör du det här nu, raring?"
"Skorna är så fina, jag var tvungen!
Sluta uppdatera om du blir upprörd." "Snälla, lämna lite till i morgon bitti."
Det kostar skjortan att väcka henne, så jag måste krypa runt till toan.
Det är lättare sagt än gjort, på grund av golvbrädorna.
Jag insåg aldrig att vi hade knarrande golvbrädor
förrän jag började krypa omkring på dem mitt i natten.
Jag har aldrig märkt att de knarrar under dagtid.
Så fort min fot kliver ur sängen mitt i natten...
Jag kan se min fru röra sig i sömnen.
Hennes arm sträcker sig undermedvetet efter mobilen.
"Nej!"
Jag försöker hitta en som inte knarrar.
"Helvete!"
Till slut kutar jag bara.
Allt för oväsen på natten. Allt.
Jag visste inte ens
att vi hade en utsugningsfläkt
tills jag började kissa mitt i natten. Jag går in på toan och tänder lampan...
Vad suger vi ut? Jag har inte börjat än.
Den väsnas nåt oerhört. Den kommer att väcka min fru!
Och det finns inte två strömbrytare, en för lampan och en för utsugningen.
Det är samma strömbrytare.
Så om man vill tända lampan måste man... vilket definitivt väcker min fru.
Så jag måste kissa i mörkret.
Eftersom man bara har ljud att gå efter, måste man lyssna väldigt noga,
för man väntar på plasket.
Man kan inte kissa ner i vattnet,
det väsnas för mycket. Det väcker min fru.
Så man väntar på vattnet och kniper sen omedelbart igen
för att hitta den optimala punkten i toaletten, ovanför vattnet.
Ja! Så är det med nattkissandet! Mörkerurinering.
Ibland kissar man och hör ett annat ljud.
"Oj. Det var nog golvet.
Jag överkompenserade."
Sen tänder man.
"Ja, jag pissade på golvet." Då får man slänga ner toapapper.
Man skapar en sorts fotmopp
för att torka upp sitt eget kiss från badrumsgolvet.
"Hur är ditt liv, Michael?" "Jag fotmoppar kiss kl. 03.20.
I övrigt är jag riktigt lycklig."
Sen bär det tillbaka till sängen.
Så fort jag kommer in i sovrummet ser jag min frus upplysta ansikte.
Telefonen.
Som en skräckfilm.
Man kan se skorna i hennes ögonglober.
"Måste du föra så jävla mycket oväsen, Michael?
Jag har köpt tre par skor. "
"Helvete!
Det pisset kostade mig 600 pund! Plus moms!
Jag funderar på en kateter bara för att spara pengar.
Jag har faktiskt börjat...
Det här är ett gott råd till dig.
Jag har börjat ta en Berocca innan läggdags.
Då blir kisset självlysande och jag kan se situationen tydligt.
Men jag har börjat lära mig var det knarrar.
Jag vet vilka brädor jag ska undvika. Jag börjar bli rätt bra på det.
Med åldern blir jag nog mer och mer lysande på det.
När jag fyller 80 är jag rena ninjakrigaren.
En smygpissande pensionär.
I den åldern kommer det knappt ut nåt piss.
Sen inser jag att jag har kissat i gästrumsgarderoben,
men allt det här har vi framför oss.
Den goda nyheten är
att det enda positiva med att gå upp mitt i natten för att kissa är...
...att jag får chansen, när min fru sover, att justera temperaturen
i sovrummet, för hon gillar att sova i arktiska förhållanden.
Hon sover med fönstret öppet
och kallar det "rumstemperatur".
"Raring, det är inte rumstemperatur om fönstret är öppet.
Det är trädgårdstemperatur.
Vi kan lika gärna sova i ett tält utomhus. Det är iskallt!
Kan vi stänga och sätta på värmen?"
"Vi kan inte ha värmen på i sovrummet. Du vet att vi får halsont. "
"Min hals gör ganska ont
av istapparna som bildas i den."
Men hon kan få som hon vill.
Vi bor ihop. Vill hon ha det iskallt tar jag på mig en extra filt.
Mitt problem är att hennes relation till temperatur inte är logisk.
Varför vill hon ha sovrummet så iskallt
när hennes bad är varmare än nåt annat på jorden?
Vi har lava, och sen har vi min frus bad.
När hon badar, fyller ångan huset.
Folk kör på vår gata med dimljusen på och säger: "Vad har hänt där?"
Och ofta ropar hon från badet, genom ångan:
"Michael, vill du ha badvattnet efter mig?"
"Vadå, för att koka pasta i? Nej."
Fara.
Vi har alla gjort det.
Vi har alla klivit i ett bad som var för hett.
Det är oftast vårt eget fel, vi har inte tid att vänta.
Vi öppnar kranarna
och har inte tid att vänta på rätt temperatur. "Det blir nog bra."
Man går och kommer tillbaka,
och normalt vet man så fort man sticker i foten.
"Det blev lite för hett."
Men ofta inser man det inte förrän man har klivit i.
Man kliver i och börjar sänka sig ner,
för det tar ett tag för informationen att fötterna bränns...
...att nå hjärnan så att den kan tala om det för dig.
Det är väldigt långt för informationen att färdas.
Så man börjar sänka sig ner och tänker: "Nåt känns inte helt rätt här."
Sen inser man.
Man måste blixtsnabbt besluta: "Stanna kvar, eller kliva ur?"
Många gånger tänker man: "Herregud, jag kan inte! "
Man står där naken i badrummet.
Man tittar ner och har röda hudstrumpor av smärta.
"Titta vad jag utsatte mig för!"
Sen måste man tömma ut varmvatten, vilket innebär att man offrar armen
för att dra ur proppen. Proppurdragning, väldigt farligt.
Man tittar på armen som för att säga: "Det här kommer att göra ont. Bit ihop!"
Ibland får man inget grepp. Man tänker: "Jag kan mista armen!"
Men de modigare bland oss,
det finns många här i kväll och jag räknar mig som en av er,
kommer att svävarpaddla.
Det är när man kliver i badet,
trots att det gör ont,
och svävar över ytan.
Man vrider på kallvattenkranen och börjar paddla som en galning.
"Vi kan ändra det här. Det blir bättre för varje sekund!
Var modig!"
Sen vet man instinktivt: "Dags att byta riktning nu! Kom igen!
Det blir bättre. Kom igen!"
Sen måste man testa vattnet. Är det redo för full nedsänkning?
Och man gör det med rumpan.
Rumpans uppgift är att doppa sig för att se om det är lagom.
Här glömmer jag tyvärr att jag har kulor.
Eller jag glömmer inte.
Det är snarare det att vinkeln de dinglar i...
...innebär att mina kulor nu är närmast vattenytan, inte min rumpa.
Det blir en otäck överraskning.
Det är människokroppens känsligaste del.
Det är den sista delen av människokroppen
som man skulle erbjuda sig att testa kokande vatten med.
Ingen har nånsin gett mig en kopp te och sagt: "Michael...
...det här kan vara lite för varmt."
"Det får vi snart reda på, min vän."
"Du har rätt,
lite mer mjölk. Bara en skvätt.
Jag testade det med mina svävarpaddlings-härdade kulor.
Jag har jobbat mig törstig här.
Det här är flaskvatten.
De har tagit bort etiketten för att inte göra reklam.
De är oroliga att människor som tittar på Netflix
kanske vill se ut som jag.
Kan ni tänka er? "Vad dricker han?"
Det är Evian, så klart.
Om ni undrade. Evian. "Lev ung, Evian."
Medelklassmänniskor älskar flaskvatten.
Det är en färglös, luktfri, smaklös vätska som smakar likadant oavsett varumärke.
Det är ett marknadsföringsmirakel att folk föredrar olika.
"Jag gillar Voss." "Fiji." "Buxton."
"Jag är en Highland Spring-kille." Det är samma vatten.
De blir förolämpade på restauranger när servitören kommer.
"Nåt att dricka?" "Ja, vatten, tack. Utan kolsyra."
Ibland säger servitören: "Kranvatten?"
Det är ett hemskt ögonblick.
Som om han just hade sagt: "Pölvatten?
Jag kan skrapa lite från asfalten. Det har regnat."
Folk blir så förolämpade. "Ursäkta, hur vågar du?
Försöker du förgifta oss?
Tror du inte att jag har råd med flaskvatten?
Vi tar Evian, tack.
Berget på flaskan är lugnande. Vi vill inte ha ert äckliga kranvatten.
Vi vet inte skicket på era kranar, tankar och rör.
Så motbjudande. Era råttdrabbade vattentankar?
Vatten som har dränerats och spolats i århundraden?
Försöker ni ge det till mig? Så motbjudande."
"Is?"
"Ja, kan ni frysa skitvattnet och lägga det i flaskvattnet?
För vi har inte tänkt igenom det här alls.
Vi vill ha en långsam död,
ett långsamt utsläpp av förgiftat råttvatten i Evians renhet. "
Det här är slutspurten på en turné som har pågått en tid, från och till,
en stor världsturné.
Det är otroligt kul att avsluta den på hemmaplan,
för jag har varit på fjärran platser.
Den mest avlägsna är nog så långt härifrån man kan komma,
vilket är Nya Zeeland.
Nya Zeeland är fantastiskt, jag älskar Nya Zeeland.
Men det tar 24 timmar att komma dit, och det är en förlorad dag.
Och jetlagen är monumental.
Så jag landade i Auckland i Nya Zeeland, och tänkte:
"Jag måste ställa om klockan till rätt tidszon snarast."
Jag sa till flygvärdinnan: "Ursäkta, vad är tidsskillnaden här?"
"Vi är 12 timmar före.
I Nya Zeeland är vi 12 timmar före. Vi är 12 timmar före i Nya Zeeland."
Så jag började vrida fram klockan 12 timmar.
Och jag såg i ögonvrån att hon såg på mig som om jag vore en idiot.
Jag tänkte: "Vad är hennes problem?"
Jag vred fram åtta timmar och insåg: "Jaha, jag kommer att landa
exakt där jag startade."
Så istället för att se idiotisk ut vred jag tillbaka.
"Tack, nu klarar jag mig.
Tack för hjälpen."
Men de pratar så i Nya Zeeland, långt fram i munnen.
Det går snabbt.
De har en märklig relation till vokaler.
De kommer till en vokal och väljer bara en annan istället.
I Australien går det mycket långsammare. De tar sin tid.
De älskar vokalerna.
När de ser en vokal säger de: "Vi stannar där.
Jag ser ingen anledning...
...att jäkta den här meningen.
Vi stannar på vokalen."
Men på Nya Zeeland vill de byta vokaler.
Jag råkade ut för en liten incident på grund av de här språkliga skillnaderna.
Det var ganska förolämpande, men komiskt.
När jag checkade in på hotellet i Auckland,
ville receptionisten informera mig om en ny pool på våning sex.
Våning "sex'".
Och vid poolen fanns ett däck där man kunde få ligga.
Det kallades "Liggdäcket".
I hissen stod "Liggdäcket".
Och receptionisten sa:
"Blir det några ligg för er under er vistelse här, mr McIntyre?"
"Det är ett häpnadsväckande antagande att göra om mig."
"Man kan ligga skönt på våning sex."
"Kan man 'ligga skönt' på våning 'sex'?
Vad är det här för ställe?"
Hon sa: "På däcket är det fritt häng." "Nej, du!"
"Försiktigt, det kan bli lite slipprigt med allt det våta."
"Snälla, uppför dig."
Jag åkte till Australien medan jag var där.
Det är vackert, jag älskar australier. Underbara människor.
Här har vi några australier. Välkomna. Jag älskar dem. De är så gladlynta.
De blir så tacksamma när man kommer dit. "Har du åkt ända hit?" Fantastiskt.
Det är som ett semestermål.
Stränderna är vackra, landskapet är magnifikt.
Enda problemet är
att hajarna har beslutat att det är deras tillhåll.
De kretsar runt Australien i väntan på att australierna ska kliva i vattnet.
Och vet ni vad? Australierna fortsätter att kliva i vattnet.
Jag var på stranden med några australier.
"Ska du bada, Mickey? Svalka dig lite? Det är härligt i vattnet i dag."
"Nej, jag tror inte det." "Varför inte?"
"Varför inte?"
"För att det finns hajar i vattnet." "Ja.
Inte alltid."
"Jag tror
att det räcker för mig att det nånsin har funnits en."
"Kom igen, Mickey. Du måste leva ditt liv."
"Ja, tills det tar slut. Kanske i dag, i en hajattack."
"Risken är större att bli påkörd av en bil."
"Inte när jag simmar. Jag stannar här på stranden.
Jag väntar här.
Jag svalkar mig på ett annat sätt."
Under min tid i Australien såg jag tyvärr en man... Det här är inte roligt.
Han klarade sig.
Det skedde en hajattack, men han klarade sig.
Han blev biten i armen. Jag borde inte skratta.
Min poäng är att jag passionerat tror
att den här hajattacken inte hade hänt...
...om han inte hade klivit i vattnet.
Han ligger i sjukhussängen
och blir intervjuad av en reporter.
Han har armen upphöjd och nacken i nackstöd.
"Om ni orkar, kan ni berätta vad som hände?"
Han sa: "Ja, jag bara...
Jag surfade i havet,
och sen kom en haj bokstavligen från ingenstans."
Inte precis.
Hajen var i sin naturliga miljö. Det var du som kom från ingenstans
och erbjöd dig själv som ett lätt mellanmål.
På en tallrik. Bokstavligen, på en lång, smal tallrik.
Kliv upp ur vattnet!
Det är inte som om han blev intervjuad i sin sjukhussäng och sa:
"Jag var på fjärde våningen i min lägenhet i Melbourne
och tömde diskmaskinen.
Jag drog ut överkorgen för att ställa in min mugg,
och en haj kom bokstavligen från ingenstans och bet mig i armen."
"Jag satt på ett inrikesflyg till Adelaide.
Jag tittade ut och såg fanimej en haj på vingen. "
Jag ska försöka mig på en accent.
Jag gillar accenter. Överallt i världen har de utvecklat sitt eget sätt att prata.
Jag vet inte hur det börjar. Ingen vet hur det utvecklas.
Som i Italien. Det är så vackert där och de talar så vackert.
Jag vet inte hur, men de beslöt
att det sexigaste sättet att kommunicera är att prata med en italiensk accent.
Alla älskar hur jag pratar.
Ja?
I Frankrike låter man lite förbannad men ändå rätt cool.
Av alla världens accenter,
är den som jag tycker att de kanske borde ändra,
och jag vill inte ringakta nån som kanske är därifrån.
men för mig är det den nordirländska accenten.
Vad i hela världen händer där? Det är ingen enkel accent.
De har beslutat i Nordirland
att bästa sättet att kommunicera är ända längst bak i halsen.
Bara läten. Inget där. Absolut inget.
Ibland förstår man inget.
"Vi gör bara läten.
Vad gör du ens här? Jag vet inte ens vad du gör här."
Hur börjar det? För bebisar låter…
"Nej, det ska vara..."
Om du ska stanna här, måste du göra så. "
Långt bak i halsen.
Den nordirländska accenten är enda gången jag har hört nån nysa,
och kunde höra var de kom ifrån…
...av nysningen.
Jag var på flygplatsen i Dubai, och en kille bredvid mig lät så här:
"Attjo!"
För Guds skull.
"Är du från Nordirland?"
"Jag är från Belfast."
"Jag trodde väl det."
Det är trevligt där uppe.
Jag hade några bra shower i Belfast. Publiken var taggad.
Vänliga, välkomnande människor.
Jag hade lite tid över,
så jag gick till det mest framgångsrika turistmål de nånsin har haft
i hela Nordirland.
Det heter Titanic Quarter.
En utställning om byggnationen av Titanic, som byggdes i Belfast,
och det är nåt de är otroligt...
...stolta över.
Det är som om de inte vet vad som hände med Titanic.
Där de byggde skeppet.
Jag sa till nån som jobbade på muséet:
"Förlåt, men du vet väl vad som hände med Titanic?"
Han sa: "Allt var bra när skeppet lämnade varvet."
Det är nog inte poängen, min vän.
När jag var där hade jag några kommande gig i USA. Amerikaner är...
De är en fantastisk publik.
Som publik är de så...
De är så taggade!
Ja!
De är vilda.
All respekt för britter. Jag är en, så jag är likadan som ni.
När jag uppträdde i USA var de vilda.
De jublade, hejade och skrattade. Jag gick ut på sociala medier efteråt.
Allt stod i versaler. "Michael McIntyre var fantastisk!
Han lyfte taket. Han var otrolig!"
Sånt får jag inte höra här, ärligt talat.
Det bästa jag får från britter är: "Han var inte en besvikelse."
Till och med när vi är lyckliga,
måste vi hänvisa till våra nedslående liv.
Här får jag även höra: "Förvånande bra."
Varför är ni så förvånade? Ni bokade biljetterna!
Britter går ut utan förväntningar.
"Jag förväntar mig inte mycket underhållning i kväll."
"Förvånande bra, eller hur, Pam?"
Av alla de platser jag besökte under min världsturné
var nog det roligaste...
...mina föreställningar i Asien.
Jag hade aldrig uppträtt där. Jag uppträdde i Hong Kong och Singapore.
Jag hade aldrig varit i Asien förut,
och det kan komma som en överraskning för många av er
att jag inte är...
...en asiatisk person.
Jag inser...
...att jag ser asiatisk ut.
Särskilt när jag ler ser jag ännu mer asiatisk ut.
Alltså...
Jag har kollat upp det här.
Mina föräldrar är inte asiater. Ingen av mina förfäder är från Asien.
Mina barn liknar inte på nåt vis asiater.
Jag är den enda asiatiska representanten
i mitt hus och min familj, och ingen förstår varför det har hänt.
Till och med jag själv misstog mig för en asiatisk man
i ett mycket deprimerande ögonblick.
Jag gick av ett flygplan och ni vet tidningarna man kan ta när man går av?
Jag gick igenom den där smala delen,
trött efter en långdistansflygning, och jag såg i ögonvrån,
att jag var på Daily Mails förstasida.
Mitt hjärta sjönk. "Vad har jag gjort?
Herregud, nåt måste ha kommit ut medan jag var i luften.
Vad är det? Herregud."
Det var Kim Jong-un.
Om det finns ett mer deprimerande ögonblick
i mitt liv,
så har jag inte upplevt det än.
Den sorgliga sanningen är
att jag nog skulle kunna låsa upp Kim Jong-uns iPhone...
...med mitt feta asiatiska ansikte.
Kanske skickar FBI in mig i palatset i Pyongyang
för att stjäla regeringshemligheter mitt i natten.
"Hur är du på att krypa runt i sovrum medan folk försöker sova?"
"Jag övar varje natt, sir. Jag är er man.
Ge mig bara en karta över alla knarrande golvbrädor."
Medan jag var i Hong Kong skedde en väldigt spännande utveckling.
Det var oväntat.
Ni ska veta att jag är gift med en vacker kvinna.
Hon är för snygg för mig.
Hon är het.
Jag vet att hon är för snygg för mig för alla som träffar oss,
och träffar henne, talar om det direkt. De kan inte hjälpa det.
De tittar på oss och säger:
"Varför?" De förstår inte.
Hon är en tiopoängare. Utan tvekan.
Jag är...
...kanske om jag bantar och solar och ses på långt avstånd
av nån som lider av närsynthet...
...i låg belysning, kanske en sexa.
Eller en femma.
Fyra, av er reaktion att döma.
Det är okej för mig, jag bryr mig inte.
För i Hong Kong...
...är jag fanimej en nia.
Jag är en nia.
Det här är utseendet
som de gillar.
Mitt utseende säger: "Är han asiat, är han inte asiat?"
Jag har en cool, brittisk, James Bond-grej.
När jag klev av planet fnissade flickorna.
Jag förstod ingenting. Ingen hade nånsin reagerat så på mig.
Tjejer kom fram och sa: "Ursäkta, var kommer du ifrån?
Du har ett så intressant ansikte.
Hej."
Jag visste att de gillade mig för de drog ner munskydden för att flörta.
"Hej, främling.
Hur är läget?"
En tjej kom fram och sa: "Ursäkta mig…
...är du modell?"
"Är jag modell?
Nej, vad pratar du om?"
Hon sa: "Du ser ut som mannen från Paco Rabanne-reklamen."
De har en reklamkampanj i Hong Kong för Paco Rabanne.
Jag ser precis ut som den killen. Jag är nog snyggare.
I Hong Kong är jag en Paco Rabanne-modell.
I det här landet har jag inte erbjudits några som helst reklamuppdrag.
Såvida inte Jacamo kommer ut med en ny kollektion med tuttkavajer,
lär det nog inte ändras inom den närmaste framtiden.
"Handla på Jacamo, med deras nya tuttkavajer.
Finns i alla tuttstorlekar."
Det lär inte hända.
Det gör inget. Hong Kong, jättesnygg.
Tyvärr ledde det här till en ganska pinsam situation.
Min fru försöker alltid ta hand om mig. Hon var inte där.
Jag kunde inte sova och gnällde, "jag är jetlaggad",
så hon bokade in mig på en massage på hotellets spa.
"Det är världskänt.
En massage hjälper dig att sova. "
Så jag gick ner till spaet, hissdörrarna öppnades
det var ljus och dämpad musik.
Receptionisterna fnissade när jag kom,
för jag är snygg, men jag har vant mig.
Det är nästan irriterande. "Han kommer!" Killen från Paco Rabanne! Herregud!"
En tjej drog ner munskyddet och tog på rött läppstift.
"Tänk att det är han!"
Sen drog hon upp munskyddet över sina läppar.
Det sipprade genom munskyddet när jag kom fram.
Hon såg ut som Jokern i Batman. Ingen bra look!
"Jag har bokat massage."
"Visst, gå till omklädningsrummet där borta till höger.
Där inne finns det ett skåp.
Där finns en badrock och tofflor.
Ta på dem och gå ut, så möter din terapeut dig. Njut. "
Så jag gick till skåpet.
Där fanns en badrock och tofflor, som väntat.
Men det fanns också nåt helt oväntat.
Ett litet paket med engångs...
...massageunderbyxor.
Ingen man borde ha på sig dem.
De hade ett snöre som gick runt en höft och ett som gick runt den andra,
och sen knappt nåt tyg alls i mitten här.
Men jag hade aldrig sett de här engångsunderbyxorna förut.
Jag antog att det var en mask för mitt ansikte.
Så jag hakade snörena runt öronen...
...och placerade ansiktet där mina kulor skulle vara.
Satte på badrocken och tofflorna och gick genom korridoren
med byxorna i ansiktet.
Jag kom in i massagerummet och tjejen gapskrattade.
Du har byxorna i ansiktet!"
Jag tog av dem och hon sa:
"Det är mannen från Paco Rabanne!"
Är det inte trevligt,
är det inte fint, bara för det här,
under showen, att vi inte sitter med mobilerna?
Det är väl fint? Se på oss alla. Det är så sällsynt.
Se på oss. Ingen håller på med mobilen.
Ni bokade säkert era biljetter på mobilen.
Det är väldigt enkelt. Man kan välja sina platser.
Allt är enkelt när man bokar saker på nätet.
Men en sak är konstig när man bokar biljetter.
Det händer inte alltid och ingen vet vad fan det handlar om.
Plötsligt står det:
"Är du en robot?"
Märklig fråga.
Ingen har nånsin misstänkt att jag är nåt annat än en människa.
Så man klickar: "Nej, jag är ingen robot.
Det här är konstigt, kan vi fortsätta?"
Och datorn säger: "Nej, det kan vi inte.
Vi måste utföra några tester för att bekräfta att du är människa
och inte en robot."
Och man tänker: "Det här borde bli busenkelt.
Jag kommer att få alla rätt. Jag behöver bara bevisa min mänsklighet.
Jag har avlat andra människor.
Jag är definitivt ingen robot. Kom an, bara.
Vilket tidsslöseri. Vilka är frågorna?"
"Okej, här är några rutor.
Vilken innehåller en butiksfasad?"
"Varför är det här så svårt?
Var finns egentligen de här läskiga glesbygdsbutikerna?"
Ibland breder butiken ut sig över flera rutor.
Ska vi bara klicka på huvudrutan eller alla rutor runtom?
Vad är reglerna för det här robotprovet?
Så man säger: "Den, den och jag gissar på den."
Sen klickar man på "skicka" och den säger: "Nej, det var fel.
Vi misstänker fortfarande att du kan vara en robot.
Hur är du på broar?"
"Jag vet inte. Jag trodde att jag var bra på butiker."
Ibland har jag fel så ofta att jag frågar:
"Älskling, är jag en robot? Du skulle väl tala om det?"
Mina barn, insåg jag häromdagen,
är inte ens medvetna om en tid då internet inte fanns.
De har haft internet hela sina liv.
De kan inte förstå. De frågar: "Hur överlevde ni?"
Och jag har inget svar. "Jag minns inte.
Jag minns inte."
Men vi kan tänka tillbaka nu på internets början.
Minns ni de första åren,
när vi alltid sa "www." före varje webbsida?
Vilket tidsslöseri det var.
Varför tog det oss tre år
att inse att alla webbsidor börjar med www.?
"Du hittar oss på vår webbsida www.amazon.com."
"Det är www.ebay.com."
"www.tripadvisor.com."
En del måste vara så plågsamma. Som World Wrestling Federation.
"Du hittar oss på vår webbsida www.wwwf.com."
Tänk att behöva säga det varje dag.
World Wildlife Fund.
"Glöm inte att bidra
på www.wwwf.com."
Vi måste ha slösat bort två veckor av våra liv på att säga "www..."
Och tänk tillbaka nu,
när internet är en så stor del av våra liv,
tänk tillbaka till vårt första lösenord,
för våra hjärnor är så fullproppade med lösenord.
Det är svårt för oss att minnas alla lösenord.
Vi går till företagssidor och säger: "Jag minns inte.
Jag minns inte mitt lösenord."
Ibland låser de en ute
och säger: "Du har ett försök till att minnas ditt eget lösenord,
din jävla idiot."
Eller klickar man på "jag har glömt" och får frågor om sitt liv
som man inte minns svaren på. Frågor om ens eget liv!
"Vad är ditt favorithusdjur?" "Åh, nej, valde jag ett?"
Hunden kommer in: "Om det inte var jag så sticker jag."
"www."
Åh, lösenorden.
I början hade vi alla ett lösenord. Det var vårt första lösenord.
Vi minns det med nostalgi.
Vi använde det varje gång vi skaffade ett nytt konto.
"Får jag ditt lösenord?" "Ja, det är mitt särskilda ord."
Sen började företag bli ganska oförskämda.
Man skrev sitt lösenord, och de sa: "Svagt."
"Hur vågar du döma mitt särskilda ord?"
"Internet har blivit så populärt, vi måste stärka ditt lösenord."
Och företag insisterade:
"Vi måste ha en versal.
Förlåt, vi accepterar inte längre lösenord
om det inte innehåller minst en versal.
Och vi övervägde våra alternativ ett ögonblick
innan vi beslutade att göra första bokstaven till en versal.
Och det dög under en tid.
Men internet blev ännu mer populärt,
och företag började säga: "Jag är rädd att du inte kan gå med
om du inte har minst en versal
och minst en siffra."
Återigen, mindre än en halv mikrosekunds övervägande
innan vi kollektivt beslöt: "Ni får siffran ett,
som kommer att placeras i slutet av mitt nu versal-inledda lösenord."
Och under en tid var det här acceptabelt,
tills en helt ny oväntad och spännande era inträdde.
En värld av specialtecken.
Vi visste inte ens vad de var!
Och företag sa: "Vi behöver en versal,
vi behöver en siffra, men vi kräver också ett specialtecken.
Och vi klickade på knappen: "Snälla, kan jag få några exempel
på dessa specialtecken som ni nu insisterar på?"
Och vi granskade dem. "Där är de.
Jag visste inte att de här tecknen var så speciella."
Tills allas våra ögon
fastnade på...
...utropstecknet.
"Du följer med mig."
Vilket vi sen placerade i slutet av vårt nu versal-inledda lösenord,
precis efter ettan.
Och det är i detta ögonblick som alla i London Palladium tänker:
"Jag borde nog ändra mitt lösenord. Jag gör det i morgon.
Jag gör det nu.
Jag får hitta ett nytt särskilt ord.
Det är bäst att jag byter. "
Men så här är det
på 2020-talet.
Tekniken kommer bara att förbättras. Den ska göra livet enklare.
Ibland, i min mening, lite för enkelt.
Jag köpte just ny bil. Allt är automatiserat. Jag gör inget själv.
När det blir mörkt tänds strålkastarna.
Börjar det regna slås vindrutetorkarna på.
Det betyder att man fysiskt gör mindre i bilen
och det sätter sina spår, om man blir lat och allt görs åt en.
Det finns unga här som använder uttrycket: "Vevar du upp fönstret?
Vevar du ner fönstret? Vevar du upp fönstret?"
Men hela livet har de tryckt på knappar så här.
De vet inget...
...om årtiondena då vi fick göra den här skiten manuellt.
Inte lätt. Ofta fastnade det.
Bra för bicepsen. Du behöver inget gym, veva bara ner rutan.
Ibland när rutan var nere började det regna.
Det var fantastiskt, en supersnabb uppvevning.
Man lutade sig till passagerarsidan.
Man kunde prova båda samtidigt om man var kaxig.
Skippa gymmet.
Sätet i min nya bil flyttas med knappar.
En knapp för att flytta fram, en för att flytta bak.
Ryggstödet.
Allt sköts med knappar. Det är allt man gör med fingrarna.
Förr i tiden fanns det ett handtag
mellan benen.
Man lyfte upp det och det sköt en...
...längs skenor till baksätet. "Hallå! Nu sitter jag i baksätet!"
Man kunde se skenorna framför sig som en liten berg- och dalbana.
Sen fick man jucka sig...
...till sin föredragna körposition.
Väldigt bra för bålen.
Ofta juckade man sig för långt,
ända fram till ratten,
så att man fick backjucka...
...med känsla.
Män på 70-talet var bättre älskare.
De juckade sig alltid fram och tillbaka i Cortinan som övning,
bara för att hitta sin föredragna körposition.
Det hände nåt konstigt i bilen häromdagen med min fru.
Alltså...
Min relation...
...och jag talar kanske inte för alla män,
den känns som en oupphörlig jakt
med min fru, för att ta reda på vad jag förväntas göra.
Jag vet aldrig exakt vad jag förväntas göra.
Vi körde i bilen och hon satt i passagerarsätet.
Det var väldigt märkligt.
Jag passerade en parkeringsruta och var tvungen backa.
Så jag gjorde en klassiker.
Jag la armen runt henne och lutade mig så där.
Sen backade jag, ganska snabbt.
Och sen in i parkeringsrutan.
Det kändes rätt bra. Jag gjorde inte stor sak av det.
Min fru såg på mig och sa:
"Det där var riktigt sexigt."
Jag förstod ingenting.
Jag tittade utanför bilen. "Vad? Vad hände? Vad pratar du om?"
"Jag har alltid tyckt att det är sexigt när män gör så."
"Vilka män pratar du om?
Vilka är de här sexiga männen? Vad snackar du om?"
"När du backar så där.
Jag har alltid funnit det sexigt och du brukar inte göra så."
"Göra vad? Vad pratar du om? "
"När du lägger armen om mig och backar snabbt.
Jag har alltid funnit det sexigt. "
Jag är ledsen, jag har främst fokuserat i sovrummet
de senaste 20 åren av vår relation
för att tända dig.
Det hade tagit mig en miljard år
innan jag försökte mig på manövrar i bilen som förspel.
"Vad är planen för vår dejtkväll? Ska vi bara backa runt tills du är sugen?
Jag gör det gärna nu, eftersom vi ändå är här.
"Michael, jag kan inte hjälpa vad jag tycker är sexigt."
Jag sa: "Finns det nåt annat konstigt
som du finner sexigt som jag bör känna till?"
"Låt mig tänka." "Snälla, gör det."
Hon sa: "Det finns en sak som män gör."
"Förlåt, vilka är männen du talar om?"
"Du gör det inte, Michael." "Gör vad?"
"Du vet när män tar av sig tröjan,
de sträcker sig bakom ryggen,
och sen...
...drar de av den i ett svep."
Hon började stöna.
"Det tycker jag är riktigt sexigt."
"Förlåt, vad pratar du om?"
"De sträcker sig bakom ryggen och drar av sig tröjan."
"Tycker du inte att mitt sätt är sexigt?
När jag tar tag i ärmarna och...
...sakta och skickligt jobbar mig upp...
...och sen måste du dra av den? "
Hon sa: "Faktiskt så tycker jag inte att det är sexigt."
Så jag tänkte: "Okej, jag ska testa det här."
In i minnesbanken. Några veckor senare var det dejtkväll.
En trevlig kväll, några drinkar, god mat.
Kom hem, barnen sov, jag råkade ha tröja på mig.
"Nu djävlar."
Jag insåg inte att det skulle bli svårt eller att det krävde övning.
Inte heller insåg jag att det var en av mina tajtaste halsringningar.
Så jag sträckte mig bak och satsade, jag drog
så hårt jag kunde, och huvudet fastnade i ringningen.
Det var som om jag föddes väldigt långsamt.
Definitivt en tångförlossning.
Dessutom, och det här upprörde mig,
följde skjortan med tröjan upp,
så min mage dallrade fritt.
Och det var efter middagen.
"Ät dig inte mätt på bröd, Michael." "Men det är varmt."
"Tänker du äta din potatis? Det vore synd om de gick till spillo."
"Ska vi dela dessert? " "Så fan heller, jag tar en egen."
"Petit fours? Inte mig emot!"
Och jag drog så hårt i den
för att hålla det sexigt. Det tog ett tag, och till slut ploppade jag ut genom hålet.
Hon var inte där, hon hade stuckit.
"Älskling?
Jag gjorde den sexiga tröjgrejen.
Du missade det!
Jag tänkte att vi kunde backa runt lite och kanske lägga oss sen?"
Här,
mina damer och herrar...
...blottar jag kanske lite för mycket.
Hashtagg…
"För mycket information."
Jag sa till henne efteråt: "Älskling...
Jag är trött på att pröva mig fram."
Vi borde bara kommunicera.
Varför talar du inte bara om...
Tala bara om
vad som verkligen tänder dig.
Hon sa: "Verkligen?"
Och jag sa: "Åh...
...vad det där än är, så vill jag veta!
Vad blir du riktigt tänd av?"
"Allvarligt?" "Ja." "Vill du verkligen veta? "Ja."
"Allvarligt?" "Ja, säg det bara."
"På riktigt?" "Ja." Och hon sa:
"Svarta män."
"Exakt hur ska jag klämma in det i vår bröllopsdag, älskling?"
Trots detta går saker och ting bra.
Vi är fortfarande tillsammans. Barnen växer.
Ozzy, min yngsta, är fortfarande ett barn.
Lucas är 14 år, Ozzy är 11, så han är fortfarande liten.
Han är en smart, fantastisk pojke. Han måste slita sig ifrån Xboxen.
Han är helt beroende av sin jävla Xbox.
Jag går jämt in: "Logga ut. Jag sa fem minuter, det har gått 45.
Du hade tur. Logga ut!"
"Jag kommer strax, pappa." Förlåt.
Det är inte hans röst, jag vet inte vem det var!
Han är mycket mer medelklass än så.
"Ett ögonblick, Papa.
Bara några minuter till, så avslutar jag inom kort.
Skyndsamt."
Jag vet inte vem den första ungen var!
"Hej. Jag är din son. Kommer det som en överraskning?"
"Jag har tänkt fråga, pappa,
varför kommer jag från East End…
...och du är kinesisk? Jag blir inte klok på det.
Vad är det för familj jag lever i?
Vad är det för familj?
Och jag såg mamma backa runt med en svart snubbe. Vad händer?
En tröja kastades ut genom fönstret. Hon såg lycklig ut.
Lyckligare än på länge. Hon log stort."
Jag vet inte vem det är.
Så han säger alltid: "Jag loggar strax ut."
Han vet nog inte vad strax betyder.
"Du loggar ut nu. Maten är klar."
"Jag kan inte. Strax, det här är viktigt."
Han spelar det där skräpspelet Fortnite. "Det är en viktig nivå."
"Pausa då." "Jag kan inte. Det går inte.
Man kan inte pausa."
"Du kan pausa! Jag sätter ner foten. Du måste pausa."
"Jag kan inte pausa. Då måste jag ta livet av mig."
"Så allvarligt är det inte."
"Nej, jag menar i spelet."
"Ta livet av dig då, jag bryr mig inte!"
Det här händer varje kväll nu. Jag ropar: "Ozzy!
Ta livet av dig, middagen är klar!
Be din vän att skjuta dig! Köttfärssåsen kallnar."
Han respekterar inte mig.
Jag har ingen kontroll. Han kör med mig.
Han lyssnar på sin mamma. Mig skrattar han åt.
Häromdagen sa jag:
"Läggdags, har du borstat tänderna?"
"Pappa, du behöver inte skrika. Jag står precis här. Jag hör dig.
Lugna dig.
Är du trött eller nåt?"
"Jag antar att jag är lite trött."
Häromdagen sa han:
"Har du lågt blodsocker? Behöver du äta nåt?"
"Jag antar det. Jag är lite..."
Han skickade mig till mitt rum.
Den stora nyheten i vårt hus är att vi har skaffat hund.
Vi har aldrig haft hund.
Vi skaffade en liten fluffig hund.
En härlig liten fluffig hund.
Mr McFluffintyre.
Han är en väldigt snäll, fluffig, härlig hund. Väldigt kärleksfull.
Att vara kärleksfull ligger i hans natur.
Olika hundraser har olika läggning.
Det var som att köpa bil. Jag gick in på en webbsida, www.nånting...
www.vilkensortshund.com.
Där står om olika rasers egenskaper och hur mycket de behöver rastas,
hur mycket de äter och om de fäller.
Det fanns en kategori för hur mycket de älskar människor.
De kunde få högst fem stjärnor,
och jag övervägde bara dem som fick fem stjärnor för kärlek.
Varför skulle man ta hem ett djur
om det inte älskar en maximalt?
Bland femstjärniga kärlekshundar finns golden retriever, labrador
och min hund, norfolkterriern, en femstjärnig kärlekshund.
Man ser det i hans ögon när han ser på mig.
De säger: "Jag älskar dig så mycket."
Jag ger honom Norfolk-dialekt, han är en norfolkterrier.
Om han pratade skulle han nog ha en Norfolk-dialekt.
"Jag älskar dig så mycket. Tack för att du är min husse.
Tack för att du låter mig bo i ditt hus.
Jag älskar hur du har inrett stället, det är fantastiskt.
Du skulle kunna bli inredningsdesigner.
Du klarar allt du föresätter dig.
Jag känner likadant som en asiatisk kvinna när jag ser på dig.
Jag är helt besatt av dig. Du är fantastisk.
Jag älskar dina kavajtuttar när du sträcker dig upp.
Jag älskar att höra dig kissa på natten.
'Han är uppe igen.'
Jag älskar när du stiger ur badet med röda fötter, röd arm och röda kulor.
Jag älskar det.
Jag saknar dig när du är borta. Jag oroar mig för hajattacker i Australien
och för att du ska halka i det våta när du ska få ligga.
Du är ingen robot.
Du är en av de mest genuina människor jag träffat.
Du vet när du lämnar huset?
Det är irrationellt, men jag är rädd att du är död.
Jag inbillar mig att min husse har dött.
Att mitt livs sanna kärlek har dött. Och när du kommer hem
är jag världens lyckligaste,
för jag är en femstjärnig kärlekshund!"
Det är min hund.
Fem stjärnor.
Mycket kärleksfull.
Jag gick in på webbsidan för att se hundar som inte får fem stjärnor för kärlek.
En stjärna:
chihuahuan.
De små mexikanska hundarna med utstående ögon gillar inte människor.
För man stöter på olika raser... Hundägare vet det här.
Man tar dem till parken och de vill nosa och träffa andra hundar.
Det är fantastiskt när de ser varandra. Och vad de vill göra,
åtminstone min hund, är att ha ett kort möte med den andra hunden,
vilket innebär att de nosar på varandras kulor och går vidare.
"Ursäkta, får jag lukta på dina kulor?"
Den andra hunden säger: "Visst." Och sen...
Sen säger han: "Nosa på mina." Sen tackar de och går vidare.
De ser varandra på långt håll.
Och den andra hunden tittar på honom.
Ibland är hundar elaka. De vill inte nosa, för han är en liten valp.
Nån schäfer kan komma gående: "Jag är schäfern.
Jag är schäfern."
Min hund går fram: "Ursäkta, får jag nosa på kulorna?"
"Absolut inte, din tramsiga lilla valp. Titta på din storlek.
Du når inte mina magnifika kulor ens om du försökte!
Tror du att jag sänker mig till dina minikulor?
Vidrigt! Håll dig borta från mina kulor!"
Sen kommer en fransk pudel.
"Jag är den franska pudeln."
Min hund går fram. "Ursäkta, skulle jag kunna få...
Jag blev just rätt illa behandlad av en schäfer,
så kan jag få nosa på dina kulor?"
"Innan Brexit hade det varit okej, men jag är inte glad.
Jag tycker inte att ni fattade rätt beslut.
Kanske förut, men nu gillar jag det inte.
Ert sätt att rösta förolämpade oss. Ni är inte en del av det här längre.
Vill ni ha fri rörlighet?
Din nos får inte röra sig fritt runt mina kulor längre.
Bort från kulorna."
Afghanhund på ingång.
"Snälla, rör inte mina... Normalt sett skulle jag,
men det är kärvt i mitt land. Jag måste åka hem.
Stor oro i min region. Jag måste titta på CNN.
Snälla, kulorna är inte tillgängliga nu."
Men ibland kommer det trevliga hundar, som en liten skotsk terrier.
"Nämen hej!
Nosa loss på de här, kompis!
Borra in ansiktet bara!
Kom igen, jag har ingen brådska alls!
Jag nosar på dina strax. Njut bara!
Kör hårt, bara!"
Men chihuahuor?
Varje gång man ser en chihuahua säger ägaren:
"Försiktigt!
Han nafsar lite."
Och man ser det i hans ögon.
"Självklart nafsar han,
han är en enstjärnig kärlekshund. Läs på."
Man ser honom tänka: "Jag vet inte varför hon köpte mig.
Jag gillar inte andra människor.
Varför gjorde hon inte efterforskningar på nätet?
Kommer hon nära så biter jag henne,
för jag gillar inte hennes ansikte, jag gillar inte hennes barn, hennes man.
När hon lämnar huset
hoppas jag att hon dör. Jag ber för att hon ska dö.
Och släpp ut mig ur din handväska, din jävla häxa!"
En stjärna.
Gott folk, tack för att ni kom
och delade den här superroliga kvällen med mig!
Tack så mycket! God natt! Bravo!
Ja! Trevliga människor!
Tack!
Tack, där uppe!
Tack, underbara människor!
Tack! Tack ska ni ha!
Undertexter: Kristina Donnellan