Downloaded from YTS.MX
‎UN PROGRAM ORIGINAL DE COMEDIE NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
‎Doamnelor și domnilor, ‎urați-i bun venit pe scenă
‎lui Michael McIntyre!
‎Bravo!
‎Bună seara, doamnelor și domnilor!
‎Bine ați venit...
‎la programul meu original Netflix!
‎Să începem!
‎Mulțumesc!
‎Vă spun sincer, ‎voiam să fiu într-o condiție fizică...
‎ceva mai bună
‎pentru acest program original.
‎Așa am plănuit, dar n-a fost să fie.
‎N-aș fi pomenit-o, ‎dar costumul a fost croit
‎anume pe măsura corpului meu
‎acum vreun an,
‎corp pe care, din păcate, nu îl mai am.
‎E un pic mulat, un pic strâmt.
‎Am constatat că trebuie să mă exprim,
‎să gesticulez, sub linia asta.
‎Veți vedea că voi fi nevoit ‎să mă exprim mai ales
‎la acest nivel în seara asta
‎căci, când ridic brațele dincolo de el,
‎a început asta.
‎Sacou cu balcoane.
‎Un efect secundar incredibil de nefericit
‎al sacoului strâmt.
‎Am obraz bucălat,
‎am obrajii bucălați la ora actuală.
‎Din păcate, din cauza obrajilor bucălați,
‎câteva probleme.
‎Am primit un telefon, ‎nu știu când a fost, cam acum un an.
‎Noul iPhone. Are recunoaștere facială.
‎Când îl primești, îl privești,
‎îți cartografiază fața și te ține minte.
‎Îl privești și se deblochează.
‎Nu dintr-un cod, după fața ta.
‎Telefonul nu-mi mai recunoaște...
‎fața dolofană!
‎Se holbează la mine parcă zicând: ‎„Cine-i hoțul ăsta gras?
‎I-ai furat telefonul lui Michael?”
‎Îl pot debloca, dar așa.
‎Fiindcă îmbătrânesc. ‎Sunt de-o seamă cu soția.
‎Au început să se schimbe detalii. ‎Totul a fost la fel ani buni.
‎Acum simțim cum se strecoară. ‎Nu bătrânețea,
‎ci mici detalii.
‎De pildă, nu putem sta treji noaptea. ‎Cădem lați.
‎În fiecare... 21:30 e târziu pentru noi.
‎Obosim rău.
‎Știți când dați clic pe butonul Netflix ‎și face „bum-bum”?
‎Așa fac capetele noastre ‎când cad pe pernă și adormim.
‎Mai departe n-ajungem!
‎Altă treabă care a început ‎să se întâmple acum...
‎și trebuie să spun că nu-s mândru de asta.
‎Chiar sunt tare dezamăgit ‎că am pățit-o așa de devreme în viață.
‎Nu în fiece noapte.
‎Dar am început, câteodată,
‎să mă trezesc în toiul nopții ‎că-mi vine să fac pipi,
‎un fenomen de-a dreptul deprimant.
‎Un domn în vârstă a aplaudat la asta.
‎Ce moment amuzant!
‎„Știu ce spui, prietene!”
‎Vezica mea n-avea nicio problemă.
‎Ca multe vezici tinere din sală, ‎mergeam noaptea la culcare.
‎„Noapte bună, vezică.” La care ea:
‎„Noapte bună, Mikey. Somn ușor.” ‎„Da”.
‎Mă sculam dimineața și vezica: „Uite,
‎suntem plini, dar nu te îngrijora.
‎Când treci pe la budă, mă golești.
‎Dar stai liniștit, nu e nicio grabă.
‎Mănâncă ceva, bea ceva sucuri.
‎Bea iaurt cu fructe. ‎Ceai, cafea, orice vrei.
‎Cereale, mai mult lapte, ‎nu mă deranjează. Rezist...
‎cel puțin până la amiază.”
‎S-a dus vremea aia!
‎Acum, când dorm tun în miez de noapte,
‎vezica îmi trimite mesaje la creier
‎ca să-mi dea vise că mă piș pe mine.
‎Așa mă trezește.
‎Am un vis obișnuit încărcat de anxietate.
‎Sunt din nou la școală,
‎la un examen pentru care n-am repetat.
‎Doar am un vis ciudat, mă uit în jos
‎și am făcut pe mine. Mă scol speriat!
‎Am făcut pe mine?
‎Mă uit jos, iar vezica: „Aproape!
‎Trebuie să mergem acum! Sus! Acum!”
‎Rămâi întins: „Dar nu vreau să mă scol.
‎E trei dimineața, nu vreau.”
‎Și te opui, dar vezica insistă.
‎„Mă tem că trebuie să te trezești, ‎e pericol mare aici.
‎Nu cred că pot să rezist.”
‎Deci mă dau jos din pat, ocolesc patul,
‎ies pe ușă, intru în baie, ‎care e acolo, da?
‎Ocolesc fiindcă-i nevastă-mea acolo, ‎aproape de ușă.
‎Aia e partea ei.
‎Asta e partea mea. Aia e-a ei.
‎De 20 de ani e așa.
‎Nu se va schimba vreodată. ‎Toți avem partea noastră.
‎Ați trecut în partea partenerei?
‎E cea mai stranie senzație!
‎„E aceeași odaie, ‎dar arată foarte bizar de-aici!
‎Nu-mi place!”
‎Deci ocolesc patul
‎și nu pot s-o trezesc. Nu-mi pot trezi...
‎Dacă se trezește nevastă-mea noaptea, ‎nu mai adoarme,
‎dă vina pe mine, stă trează.
‎„De ce m-ai trezit? ‎De ce ai făcut zgomot?”
‎Trebuie să am grijă să doarmă ‎și, dacă se trezește noaptea,
‎inevitabil intră pe telefon,
‎ceea ce înseamnă ‎că, inevitabil, își va cumpăra pantofi.
‎Cumpără atât de mulți pantofi
‎pe telefon, la cumpărături online.
‎Cumpără pantofi când e în baie,
‎cumpără pantofi la semafor,
‎a cumpărat odată o pereche ‎dintr-un montagne russe.
‎E obsedată.
‎Costă o avere.
‎Să vă dau idee de cât e de rău.
‎Alaltăieri noapte, eram lungit în pat ‎cu laptopul.
‎Ea, lângă mine, cu mobilul.
‎Ambii copii sunt și ei în cameră, ‎cu iPadurile
‎și televizorul e pornit în fața noastră.
‎E o scenă minunată și modernă de familie.
‎Nu că n-am sta de vorbă în familie.
‎Câteodată se-aude un ton de WhatsApp ‎și discutăm al cui telefon a fost.
‎„Ping!” „Al tău a fost? ‎Cred c-a fost al meu.” „Cred că-i al tău.”
‎„Mersi, așa e!” ‎Apoi trecem iar la jucăriile noastre.
‎Eram conectat pe net ‎la contul bancar atunci.
‎Puteam să văd banii ieșind din cont ‎în timp real.
‎La fiecare împrospătare, ‎aveam mai puțini bani în cont!
‎„Tu faci asta acum, dragă?”
‎„Dar sunt superbi pantofii, dragule! ‎Nu le-am rezistat!
‎Dacă te supără, nu mai împrospăta.”
‎„Te rog, lasă ceva pentru dimineață!”
‎Deci nu pot s-o trezesc, m-ar ruina.
‎O ocolesc tiptil, s-ajung la budă.
‎Ușor de spus, greu de făcut, ‎din cauza podelei.
‎Nu mi-am dat seama ‎c-avem podele care scârțâie
‎până nu am mers tiptil pe ele ‎în miez de noapte.
‎N-am observat ‎că podelele fac zgomot pe timp de zi.
‎De îndată ce piciorul...
‎îmi pășește afară din pat ‎în crugul nopții...
‎îmi văd nevasta foindu-se în somn.
‎Brațul i se întinde instinctiv după mobil.
‎„Nu!”
‎Încerc și găsesc un loc nezgomotos...
‎„Băga-mi-aș!”
‎După un timp, o iau la fugă.
‎Toate fac zgomot noaptea. Toate!
‎Nici n-am știut...
‎că avem un ventilator de aerisire
‎până să încep să fac pipi noaptea.
‎Intru la budă, aprind lumina...
‎Ce aerisim? Încă n-am început.
‎E cel mai gălăgios lucru din lume! ‎Îmi va trezi nevasta!
‎Și nu-s două comutatoare. ‎Unul pentru lumină
‎și altul pentru...
‎aerisire.
‎Sunt pe același circuit.
‎Dacă vrei lumină, trebuie să...
‎care sigur îmi va trezi nevasta.
‎Deci trebuie să fac pipi...
‎pe întuneric.
‎Totul ține de sunet,
‎trebuie să fii foarte sensibil la zgomot,
‎pentru că aștepți plescăitul.
‎Dar nu poți face pipi în apă,
‎e prea zgomotos.
‎Mi-ar trezi nevasta.
‎Așa că aștepți apa și te retragi imediat
‎ca să găsești locul ideal din vas ‎din jurul apei.
‎Da! Recunoașterea făcutului pipi nocturn!
‎Urinarea în beznă.
‎Câteodată faci pipi ‎și auzi un altfel de sunet...
‎„Cred că-i podeaua. Urinez pe podea.
‎Am exagerat.”
‎Atunci aprinzi lumina.
‎„Da, m-am pișat pe podea.”
‎Atunci tragi hârtia igienică,
‎o arunci pe jos.
‎Creezi o situație în care dai cu piciorul ‎cum ai da cu un mop,
‎îndepărtându-ți propriul pipi ‎de pe podeaua din baie.
‎„Ce mai faci, Michael?” ‎„Șterg cu piciorul pișatul
‎la ora 03:20.
‎În afară de asta, sunt foarte fericit.”
‎Mă întorc în pat.
‎De cum intru în dormitor, ‎văd chipul nevesti-mii strălucind.
‎Telefonul.
‎Ca un film de groază!
‎Poți să-i vezi pantofi în globii oculari!
‎„Trebuie să faci naibii ‎atâta zgomot, Michael?
‎Am cumpărat trei perechi de pantofi.”
‎Fir-ar!
‎Pișatul m-a costat 600 de lire!
‎Plus TVA!
‎Cred că îmi pun un cateter ‎să economisesc bani.
‎Chiar am început...
‎Ăsta-i un sfat bun pentru tine.
‎Mai nou, iau tablete efervescente ‎înainte de culcare.
‎Apoi fac pipi fosforescent ‎și văd exact care-i situația.
‎Dar știu unde... ‎Încep să învăț unde scârțâie.
‎Mă dau jos din pat ‎și știu unde să nu calc.
‎M-am perfecționat.
‎Odată cu vârsta, ‎voi fi din ce în ce mai priceput.
‎Pe la 80 de ani, ‎voi fi ca ‎Razboinicul ninja.
‎Un pensionar care se pișă pe furiș ‎în miezul nopții.
‎La vârsta aia nu iese mult pișat.
‎Până să văd c-am făcut ‎în dulapul din camera de oaspeți,
‎dar asta va veni cândva, ‎doamnelor și domnilor!
‎Dar vestea bună e,
‎singurul avantaj care reiese ‎din sculatul nocturn pentru pipi
‎e că îmi dă prilejul, ‎când doarme nevastă-mea,
‎să reajustez temperatura
‎din dormitor, ‎fiindcă-i place să doarmă în frig.
‎Doarme cu geamul deschis
‎și o numește „temperatura camerei”.
‎„Draga mea, nu e temperatura camerei
‎dacă-i geamul deschis.
‎E temperatura grădinii.”
‎Am putea prea bine ‎să dormim în cort afară.
‎Îngheți de frig!
‎„Închidem geamul, pornim căldura?”
‎„Nu, nu putem porni căldura în dormitor.
‎Știi că o să ne doară în gât.”
‎„Pe mine deja mă doare gâtul
‎de la țurțurii care se formează în el!”
‎Dar nicio problemă, ‎facă-i-se voia, e-n regulă.
‎Trăim împreună.
‎Dacă vrea frig, îmi mai pun o pătură.
‎Va fi bine. Problema mea cu asta e
‎că relația ei cu temperatura e ilogică.
‎De ce vrea să mori de frig în dormitor,
‎dar baia ei e cel mai fierbinte lucru ‎cunoscut de om?
‎Există lavă și există baia nevesti-mii.
‎Când e în baie, se umple casa de aburi.
‎Lumea conduce pe strada noastră ‎cu luminile de ceață aprinse:
‎„Ce s-a întâmplat în clădirea aia?”
‎Și-adesea strigă din baie, prin aburi:
‎„Michael, vrei baia asta după mine?”
‎„De ce, să fierb pastele-n ea?
‎Nu.”
‎Pericol!
‎Toți am făcut asta.
‎Toți am intrat într-o cadă prea fierbinte.
‎Și, de regulă, e vina noastră, ‎nu avem timp să așteptăm.
‎Când pornim apa caldă și cea rece,
‎nu avem timp ‎să așteptăm ca temperatura corectă
‎să se dezvăluie. Zici: „Cred că e bună.”
‎Pleci la treabă, te întorci
‎și-ți dai seama de cum bagi piciorul.
‎Imediat ce-l bagi, faci...
‎„Am reglat-o prea caldă.”
‎Dar adesea nu-ți dai seama ‎decât după ce intri.
‎Intri, începi să te lași jos,
‎căci durează ceva
‎ca informația că-ți ard picioarele...
‎să ajungă la creier,
‎unde trebuie s-ajungă ca să ți-o spună.
‎Informația are de parcurs un drum lung.
‎Începi să te lași, zicându-ți:
‎„Ceva nu pare în regulă aici.”
‎Și te pocnește.
‎Trebuie să hotărăști într-o clipită: ‎„Rămân sau ies?”
‎Și, de multe ori, zici: ‎„Nu pot! Doamne, nu pot!”
‎Și-ajungi să stai despuiat în baie.
‎Te uiți în jos, ‎ai un soi de șosete roșii de durere.
‎„Uite ce mi-am făcut!”
‎Și trebuie să golești apa fiartă ‎ca să pui rece,
‎deci îți sacrifici brațul
‎ca să plonjezi până la dop.
‎Plonjatul până la dop, foarte periculos!
‎Te uiți la braț de parcă i-ai spune: ‎„Va durea, scuză-mă.
‎Pregătește-te!”
‎Uneori nu poți să-l apuci. ‎„Mi-aș putea pierde brațul!”
‎Dar cei mai curajoși dintre noi,
‎sunt mulți aici astă-seară, ‎și mă socotesc unul din voi,
‎vor vâsli planat.
‎Asta-i când intri în cadă,
‎cu toate că doare,
‎și planezi la suprafață.
‎Pornești apa rece ‎și te-apuci să vâslești ca nebunul!
‎„Putem schimba situația! ‎Se îmbunătățește tot timpul acum!
‎Fii viteaz!”
‎Și știi de la sine:
‎„Trebuie schimbată direcția acum! Haide!
‎Se face mai bună! Haide!”
‎Apoi trebuie s-o încerci. Cum e apa?
‎E bună să te cufunzi cu totul în ea?
‎Și faci asta cu dosul, ‎îți selectezi dosul.
‎Sarcina dosului e să se înmoaie în apă
‎să vadă, e pregătită? Cum e?
‎Asta-i faza în care uit, din păcate, ‎că am ouă.
‎De fapt, nu c-aș uita.
‎Ci faptul că înclinarea și atârnarea...
‎înseamnă că ouăle sunt ‎lucrul cel mai aproape
‎de suprafața apei, nu dosul, în fond.
‎Și e o surpriză urâtă!
‎E cea mai sensibilă parte a corpului.
‎E ultima parte a corpului, să fim sinceri,
‎cu care te-ai oferi să testezi
‎apa clocotită.
‎Nimeni nu mi-a dat o ceașcă de ceai ‎spunând: „Michael...
‎ar putea fi puțin cam fierbinte.”
‎„Ei bine, vom afla imediat, prietene.”
‎„Ai dreptate,
‎îi mai trebuie lapte.
‎Doar un strop.
‎L-am testat cu boașele mele ‎greu încercate de vâslit și planat
‎așa, prietene.”
‎Grea muncă.
‎Îți face sete.
‎Asta e apa îmbuteliată.
‎I-au scos eticheta ‎din pricina publicității.
‎Se tem că lumea care se uită la Netflix
‎ar vrea s-arate ca mine.
‎Vă închipuiți? „Ce bea?”
‎Evian, bineînțeles.
‎Dacă vă întrebați. Evian. ‎„Trăiește ca un bebe, Evian.”
‎Clasa mijlocie adoră apa îmbuteliată.
‎E un lichid incolor, inodor, insipid
‎și e la fel indiferent de marcă.
‎E un miracol al marketingului ‎că lumea are preferințe diverse.
‎„Îmi place Voss.” „Fiji.” „Buxton.”
‎„Prefer Highland Spring.”
‎E aceeași apă!
‎Și se simt jigniți, ‎trebuie c-ați văzut la restaurant,
‎când vine ospătarul: ‎„Vă aduc ceva de băut?”
‎„Da, ne aduci doar apă, te rog? ‎Neacidulată.”
‎Uneori întreabă: „De la robinet?”
‎Oribil moment!
‎Ca și cum ar fi zis: „Băltoacă?
‎Pot să iau de pe asfalt? ‎A plouat mai devreme.”
‎Și lumea se simte jignită.
‎„Poftim, cum îndrăznești?
‎Vrei să mă otrăvești cu tot cu copii?
‎Nu ai pic de respect? ‎Crezi că nu-mi permit apă la sticlă?
‎Adu-ne Evian, te rog, sau ceva.
‎E un munte pe sticlă, ne liniștește.
‎Nu vrem apa ta grețoasă de la robinet!
‎Nu știm în ce stare sunt robinetele, ‎bazinele și țevile voastre.
‎Ce revoltător! ‎Bazinele voastre infestate de șobolani?
‎Apă scursă și evacuată de secole?
‎Încerci să mi-o dai mie? Ce revoltător!
‎„Gheață?”
‎„Da, poți să îngheți apa cu rahat ‎și s-o pui în apa la sticlă?
‎Că nu ne-a dat prin cap chestia asta.
‎Ne dorim o moarte lentă,
‎o eliberare lentă a apei infestate ‎de șobolani în puritatea Evianului.”
‎Ăsta e punctul culminant al unui turneu ‎pe care-l fac de ceva timp, intermitent,
‎în toată lumea, un turneu mare mondial.
‎Și cred că e absolut grozav ‎să fii acasă la sfârșit,
‎căci am fost până la la capătul lumii.
‎Probabil că cel mai departe am fost, ‎ca oricine de-aici,
‎în Noua Zeelandă.
‎Noua Zeelandă e...
‎Da, e formidabilă, o ador.
‎Dar durează 24 de ore ‎s-ajungi acolo de-aici
‎și asta-nseamnă o zi din viață, o nebunie.
‎lar decalajul orar e monumental.
‎Am aterizat la Auckland, Noua Zeelandă, ‎și mi-am zis
‎să mă adaptez rapid la fusul orar.
‎Am scos fațeta ceasului
‎și am întrebat stewardesa: ‎„Care e diferența orară aici?
‎Vreau să mă adaptez la noul fus orar, ‎care e diferența orară?”
‎Iar ea: „Cu 12 ore înainte.
‎Noua Zeelandă e cu 12 ore înainte.
‎Suntem cu 12 ore înainte.”
‎Am început să-mi potrivesc ceasul ‎cu 12 ore.
‎Și am văzut cu coada ochiului ‎că se uita la mine ca la un idiot.
‎M-am gândit: „Ce are? Trebuie să plece.”
‎Am mutat opt ore și mi-am dat seama:
‎„Sigur, o s-ajung
‎fix în locul de unde am început.”
‎Ca să nu par tembel, l-am întors înapoi.
‎„Mersi, de-aici mă descurc.
‎Mersi de ajutor.”
‎Dar așa vorbesc neozeelandezii,
‎cu gura țuguiată așa.
‎Foarte rapid, foarte ritmat.
‎Și practic schimbă vocalele,
‎au o relație ciudată cu ele.
‎Ajung la o vocală, aleg alta
‎și continuă cu ea. E ceva!
‎În Australia e altfel, ‎vorbesc mult mai lent,
‎își iau răgaz.
‎De fapt, adoră vocalele.
‎Când văd o vocală, ‎parc-ar zice: „Rămânem acolo.
‎Nu văd motive...
‎să zoresc propoziția asta, prietene.
‎Vom rămâne în vocală.”
‎Dar, în Noua Zeelandă, ‎totul e schimbarea vocalei.
‎Am avut un oarece incident
‎legat de schimbarea vocalei
‎și am să v-o spun pe a dreaptă. ‎A fost porcos.
‎Dar e haios.
‎Când mă cazam la hotelul din Auckland,
‎recepționera a vrut să-mi spună ‎de bazinul lor nou
‎pe care-l făcuseră la etajul șase. Șase!
‎La etajul șase.
‎În jurul bazinului era o punte.
‎Cu un „E”.
‎Era cunoscută drept „Puntea”,
‎iar în lift scria „Puntea”.
‎Mă cazam, iar ea:
‎„Cât stați aici, dle McIntyre,
‎o să v-o trageți pe Punte?”
‎„Uluitoare presupunere despre mine!”
‎A zis: ‎„E o punte mare, frumoasă la etajul șase.”
‎„E o punte mare, frumoasă, la etajul șase?
‎Ce fel de loc e ăsta?”
‎Iar ea: „Puntea e doar s-o arzi.”
‎„Ba nu!”
‎„Atenție, se alunecă ușor acolo, ‎e de esență tare.”
‎„Te rog, fii cuviincioasă!”
‎Am dat o fugă în Australia ‎cât am stat acolo, evident.
‎E frumoasă, îi iubesc pe australieni.
‎Sunt de treabă.
‎Sunt unii aici. Bun venit, îi iubesc.
‎Îi iubesc. ‎Foarte de gașcă, foarte fericiți.
‎Se bucură că vii, sunt recunoscători.
‎„Drace, ai venit până aici!” Genial!
‎E ca o destinație de vacanță, superbă.
‎Plajele sunt splendide, ‎peisajul e mirific.
‎Singura problemă, cu tot respectul,
‎sunt rechinii ‎care au hotărât că acolo trebuie să fie.
‎Și încercuiesc Australia,
‎așteptându-i pe australieni ‎să intre în apă.
‎Și ghiciți ce!
‎Australienii continuă să intre în apă!
‎Am fost la plajă cu niște australieni.
‎„Vii la baie, Mickey? Vii să te relaxezi?
‎Hai să înoți, apa-i perfectă azi.”
‎„Nu, nu cred, nu simt nevoia.”
‎„De ce nu?”
‎„Fiindcă-s rechini în apă.” ‎„Da.
‎Nu totdeauna.”
‎„Cred...
‎că faptul c-a fost odată unul îmi ajunge.”
‎„Zău, Mickey. Trăiește-ți viața!”
‎„Da, până se curmă.
‎Poate azi, atacat de-un rechin, înțelegi?”
‎Iar el: „Mai degrabă te calcă o mașină.”
‎„Nu când înot dracului! ‎Rămân aici, pe plajă.”
‎„Eu stau aici.
‎Mă relaxez în alt mod.”
‎Când eram în Australia,
‎am văzut, din nefericire, un domn... ‎Nu e de râs.
‎Era teafăr.
‎Era, fusese un incident cu un rechin,
‎dar era teafăr.
‎Îl mușcase de braț, nu rău.
‎N-ar trebui să râd.
‎Ideea pe care vreau să o subliniez e ‎că sunt convins din tot sufletul
‎că atacul acestui rechin nu s-ar fi produs
‎dacă omul n-ar fi intrat în apă.
‎E în patul de spital
‎fiind intervievat la știri. ‎La căpătâi îi stă un reporter.
‎Are mâna săltată-ntr-o chestie, ‎gâtul într-o orteză.
‎Iar ea: „Doar dacă puteți,
‎ne puteți povesti, domnule, ‎ce s-a întâmplat?
‎La care el: „Da, făceam...
‎făceam surfing pe ocean
‎și rechinul, efectiv...
‎s-a ivit din senin.”
‎Nu tocmai!
‎Rechinul era în habitatul lui natural.
‎Tu ești cel efectiv ivit din senin,
‎oferindu-te pe post de gustare.
‎Pe farfurie. ‎La propriu, pe un platou lung și subțire.
‎Ieși din apă!
‎Doar nu e intervievat pe patul de spital
‎spunând: „Eram la etajul patru, ‎în apartamentul meu din Melbourne,
‎scoțând vasele din spălător.
‎Am tras sertarul de sus să pun cana în el
‎și, un rechin ivit efectiv din senin,
‎mi-a atacat brațul.”
‎Eram într-o cursă aeriană internă ‎spre Adelaide.
‎M-am uitat afară ‎și am văzut un rechin pe aripă.”
‎Voi încerca un accent, ‎probabil ați observat, îl voi încerca.
‎Îmi plac accentele. ‎Oriunde ai merge în lume,
‎oamenii și-au creat felul lor de-a vorbi.
‎Nu știu cum începe.
‎Nimeni nu știe cum evoluează.
‎Aveți unele frumoase în Italia.
‎Sunt superbe în Italia. Vorbesc superb.
‎Nu știu cum a evoluat, dar e sigur
‎că cel mai sexy mod de comunicare
‎e să vorbești cu accent italian, ‎e atât de sexy!
‎Toți iubesc cum vorbește eu.
‎Nu?
‎Mergi în Franța, puțin supărat, ‎dar totuși bine, vorbești așa.
‎Dintre toate accentele lumii,
‎cel pe care cred c-ar trebui să-l schimbe,
‎și nu vreau să jignesc pe nimeni ‎care-i de-acolo,
‎dar, pentru mine, e accentul ‎din Irlanda de Nord.
‎Oare ce se întâmplă acolo?
‎Nu e ușor de reprodus.
‎Au hotărât, în Irlanda de Nord,
‎că cel mai bun mod de comunicare
‎e din spatele gâtului, uite așa.
‎Doar scot zgomote. ‎Nimic altceva. Absolut nimic.
‎Uneori nici nu știi ce zic.
‎„O să scoatem zgomote ‎cu accent nord-irlandez,
‎o să... Da' ce cauți aici?”
‎„Nici eu nu știu ce cauți aici.”
‎Cum începe? Pentru că bebelușii fac...
‎„Ba nu, fac...”
‎Da? Dacă rămâi aici, trebuie să faci așa.”
‎E-n spatele gâtului așa, ‎fix în spate, la dracu'.
‎Accentul nord-irlandez e singura dată ‎când am auzit pe cineva strănutând
‎și mi-am dat seama de unde e...
‎după strănut.
‎Eram în aeroportul Dubai ‎și tipul de lângă mine a început...
‎„Hapcio!”
‎Cerule!
‎„Ești din Irlanda de Nord?”
‎„Da, sunt din Belfast.”
‎„Așa mă gândeam.”
‎E haios acolo. E-un loc plăcut.
‎Am dat reprezentații bune la Belfast. ‎Un public superb, implicat.
‎Oameni buni, prietenoși, primitori.
‎Am avut ceva timp liber acolo,
‎așa că m-am dus la ce era, ce este,
‎cea mai de succes destinație turistică ‎pe care au avut-o vreodată
‎în Irlanda de Nord.
‎Se cheamă Cartierul Titanic.
‎Și toate-s legate ‎de construirea Titanicului,
‎la Belfast,
‎și e un lucru de care sunt incredibil...
‎de mândri.
‎Parcă n-ar ști ce a pățit Titanicul.
‎Unde l-au construit!
‎Am fost la muzeu și i-am zis unui angajat:
‎„Îmi pare nespus de rău, ‎dar știi ce a pățit Titanicul?”
‎Cică: „N-avea nimic ‎când a plecat de aici.”
‎Nu știu dacă asta-i ideea!
‎Eram acolo și aveam planificate ‎niște spectacole în America.
‎Americanii sunt...
‎Sunt un public fantastic. Sunt fantastici!
‎Ca public, sunt așa de... Îi vezi...
‎Pregătiți pentru o seară grozavă!
‎Da!
‎Sunt năvalnici. Năvalnici!
‎Cu tot respectul pentru britanici ‎și, să știți, și eu sunt unul,
‎deci la fel ca voi.
‎Când am făcut spectacolul în America, ‎erau năvalnici,
‎chiuiau, ovaționau, râdeau ‎și tot tacâmul.
‎Am intrat pe net după show.
‎Totul era cu majuscule. ‎„Michael McIntyre a fost bestial!
‎A avut un succes monstru. ‎A fost incredibil!”
‎Aici nu am parte de asta. ‎Voi fi sincer cu voi.
‎În cel mai bun caz, britanicii spun: ‎„Nu a dezamăgit.”
‎Și când suntem fericiți,
‎trebuie să ne raportăm ‎la viața noastră deziluzionantă.
‎Altă reacție aici e: ‎„Surprinzător de bun.”
‎De ce sunteți atât de surprinși?
‎Ați luat bilete!
‎Britanicii nu-și fac speranțe când ies.
‎„Nu anticipez mare distracție ‎în seara asta.”
‎„Surprinzător de bun, nu-i așa, Pam?”
‎Din toate locurile în care am fost ‎în turneul meu mondial,
‎cred că cel mai haios, ‎neașteptat de haios,
‎pentru mine trebuie să fie ‎când am jucat în Asia.
‎Nu mai jucasem în Asia.
‎Am jucat la Hong Kong și Singapore.
‎De fapt nu mai fusesem vreodată în Asia.
‎Poate mulți dintre voi vă veți mira
‎să aflați
‎că nu sunt...
‎o persoană asiatică.
‎Îmi dau seama...
‎că par asiatic,
‎mai ales când zâmbesc, ‎par din ce în ce mai asiatic.
‎Acum...
‎Am studiat problema.
‎Părinții mei nu-s asiatici.
‎Nimeni din arborele meu genealogic ‎nu e din Asia.
‎Copiii mei nu aduc câtuși de puțin ‎a asiatici.
‎Sunt singurul reprezentant asiatic...
‎al casei și familiei mele
‎și nimeni nu pricepe ‎de ce s-a întâmplat asta.
‎Până și eu m-am confundat pe mine însumi ‎cu un domn asiatic
‎în ceea ce a fost ‎un moment extrem de deprimant.
‎Coboram din avion
‎și știți că lasă ziare ‎să le iei la plecare.
‎Și ies în tunel, știți tunelul?
‎După un zbor lung, neatent, observ, ‎cu coada ochiului,
‎că-s pe prima pagină din Daily Mail.
‎Mi-a stat inima. „Ce am făcut?”
‎Doamne, s-a întâmplat ceva, pesemne...
‎când eram în aer. Vai de mine...
‎Ce? Aoleu... Ce e? Vai, Doamne!”
‎Era Kim Jong-un.
‎Dacă există un moment mai deprimant
‎în viața mea,
‎încă nu l-am trăit.
‎Tristul adevăr
‎e că, probabil, aș putea debloca ‎iPhone-ul lui Kim Jong-un...
‎cu moaca mea de asiatic gras.
‎Poate mă va trimite FBI-ul ‎în palatul Pyongyang
‎să fur secrete guvernamentale ‎în toiul nopții.
‎„Cum stai cu furișatul în dormitoare ‎când lumea vrea să doarmă?”
‎„Îl exersez noapte de noapte, ‎sunt omul dv.”
‎Dați-mi schema locurilor ‎unde scârțâie podeaua și va fi bine.”
‎Când eram în Asia, la Hong Kong,
‎s-a întâmplat un lucru foarte palpitant.
‎A fost neașteptat.
‎Trebuie să vă spun ‎că sunt însurat cu o femeie frumoasă.
‎Nu sunt demn de ea.
‎E de-a dreptul... E sexy.
‎Și știu că nu-s de nasul ei ‎pentru că toți care ne văd
‎și o văd pe ea ne spun asta imediat.
‎Nu se pot abține.
‎Doar se uită la noi și...
‎„De ce?”
‎Ei nu înțeleg.
‎Ea e de zece. E de zece. ‎Niciun fel de îndoială, e de nota zece.
‎Eu sunt, în fine...
‎poate după regim și bronzat ‎și de la mare depărtare
‎și pentru cineva care suferă de miopie...
‎și în lumină slabă, poate-s de șase.
‎Sau de cinci.
‎Simt că e patru după reacția asta.
‎Nu mă deranjează, nu-mi pasă.
‎Pentru că, la Hong Kong,
‎sunt de nouă, ce dracu'!
‎Sunt de nouă.
‎Asta e înfățișarea
‎care le place.
‎Nu-i e clar nimănui: ‎„E asiatic, nu-i asiatic?”
‎Chestie marfă, britanică, gen James Bond.
‎Cum am coborât din avion, ‎fetele chicoteau.
‎„Doamne!”
‎Iar eu: „Ce?” Nu știam ce se întâmplase.
‎Nimeni nu mai reacționase la mine așa.
‎Veneau fetele la mine: ‎„Scuze, Doamne, de unde ești?
‎Ai o față tare interesantă!
‎Salut!”
‎Știam că mă plac
‎pentru că-și coborau măștile ‎ca să-mi facă ochi dulci.
‎„Salut, străine!
‎Ce mai faci?”
‎Vine una la mine și zice: „Scuze...
‎ești model?”
‎Dacă-s model?
‎„Nu, ce vrei să spui?”
‎„Semeni perfect cu bărbatul ‎din reclamele Paco Rabanne.”
‎Au o campanie publicitară la Hong Kong ‎pentru Paco Rabanne.
‎Sunt leit cu tipul din ea.
‎Ba arăt mai bine ca el.
‎La Hong Kong, sunt model Paco Rabanne.
‎În țara asta, nimeni nu mi-a oferit ‎niciun fel de muncă în publicitate.
‎Dacă nu scoate Jacamo ‎o gamă nouă de sacouri cu balcoane,
‎nu cred că o să se schimbe situația ‎în viitorul apropiat.
‎„Cumpărați de la Jacamo, ‎cu noua lor gamă de sacouri cu balcoane.
‎Au toate mărimile de balcoane.”
‎Nu se va întâmpla.
‎Nu contează. Hong Kong, superb.
‎Din păcate, ‎din asta s-a născut o situație jenantă.
‎Nevastă-mea are mereu grijă de mine. ‎Nu era cu mine.
‎Eram singur în turneu ‎și mă plângeam de insomnie.
‎„De la decalajul orar”, ‎așa că mi-a programat un masaj la hotel.
‎„E de renume mondial.
‎Fă-ți masaj, te va ajuta să dormi.”
‎Cobor la parter la salon, ‎se deschid ușile liftului,
‎lumânări, muzică în surdină.
‎Fetele de la recepție chicotesc când trec,
‎pentru că sunt superb, dar m-am obișnuit.
‎E-aproape enervant: „Uite-l că vine!
‎E tipul din Paco Rabanne! Doamne!”
‎Una și-a coborât masca ‎și a început să-și dea cu ruj roșu.
‎„Nu pot să cred că e el!”
‎Apoi și-a pus masca pe buze.
‎Când am ajuns acolo, ‎se scurgea prin mască.
‎Semăna cu Joker din Batman. N-arăta bine!
‎„Am venit pentru masaj.”
‎„Bine, du-te la vestiarul bărbaților,
‎înainte și la dreapta,
‎și-ai să găsești un dulap.
‎În el sunt un halat și niște papuci.
‎Pune-ți-le, ia-o înainte ‎și acolo e terapeuta. Masaj plăcut!”
‎Am trecut și am găsit un dulap.
‎În el erau un halat și papuci, ‎ce m-așteptam.
‎Dar mai era un lucru ‎la care nu m-așteptam.
‎Un pachet micuț de lenjerie de masaj...
‎de unică folosință.
‎Niciun bărbat n-ar trebui ‎să-și pună din astea, vă zic!
‎Era un șnur petrecut peste șold,
‎unul petrecut peste celălalt
‎și material aproape deloc la mijloc.
‎Dar nu mai văzusem ‎chiloți de unică folosință pentru masaj.
‎Am presupus că e o mască pentru fața mea.
‎Capetele șnurului mi le-am agățat ‎de urechi, uite așa.
‎Și mi-am pus fața unde trebuiau ‎să mi se adăpostească ouăle.
‎Mi-am pus halatul, papucii
‎și am luat-o pe coridor ‎cu chiloții pe față.
‎Am intrat în salonul de masaj, iar fata...
‎Ai chiloții pe față!”
‎I-am scos, la care ea:
‎„E tipul din Paco Rabanne!”
‎Nu-i așa că-i drăguț,
‎nu e drăguț ca, doar pentru asta,
‎în timpul spectacolului, ‎să nu stăm pe telefon?
‎Dar e drăguț, nu?
‎Uitați-vă la noi! Ce raritate!
‎Uitați-vă la noi! Nimeni nu e pe telefon.
‎Probabil cu ele v-ați rezervat biletele ‎pentru astă-seară.
‎E ușor. Te conectezi, mergi la teatru.
‎Îți alegi locurile.
‎Toate-s ușor de făcut ‎când faci rezervări online.
‎Dar se petrece o ciudățenie ‎când rezervi bilete.
‎Nu se întâmplă mereu și nu se știe
‎despre ce naiba e vorba.
‎Rezervi bilete online și te întreabă:
‎„Ești robot?”
‎Extraordinară întrebare!
‎Nimeni nu m-a suspectat vreodată ‎a fi altceva decât om.
‎Bifezi căsuța și confirmi: ‎„Nu sunt robot.
‎E de-a dreptul ciudat, putem continua?”
‎La care computerul: ‎„Nu, nu putem continua.
‎Va trebui să facem niște teste
‎ca să se confirme că ești om
‎și nu robot.”
‎Îți zici: „Trebuie că e cel mai ușor test ‎din viața mea.
‎Îl voi lua fluierând.
‎Nu trebuie decât să-mi dovedesc ‎calitatea de om!
‎Am procreat alți oameni.
‎Clar nu sunt robot. Zău, dă tot ce ai.
‎Ce pierdere de timp!
‎Care-s întrebările?”
‎„Bun așa, uite niște căsuțe.
‎Care e vitrină de magazin?”
‎„De ce e atât de greu?
‎Unde-s magazinele alea ciudate ‎ale americanilor mijlocii?”
‎Câteodată magazinul se întinde ‎în mai mult de-o căsuță.
‎Ce facem? Bifăm doar căsuța principală
‎sau toate căsuțele din jurul ei? ‎Ce reguli are chestionarul de roboți?
‎Zici: „Aia, aia și, la plesneală, aia!”
‎Și apeși pe trimite. Cică: „Nu.
‎Ai greșit.
‎Încă te suspectăm că ești robot.
‎Cum stai cu podurile?”
‎„Nu știu. ‎Credeam că la magazine sunt bun!”
‎Uneori fac atâtea greșeli la rând, că zic:
‎„Draga mea, sunt robot? Mi-ai spune?”
‎Copiii mei, am realizat deunăzi,
‎nici nu cunosc timpurile ‎când nu exista internet.
‎Toată viața au avut internet.
‎Nu înțeleg, mă întreabă: ‎„Cum ai supraviețuit?”
‎Nu am niciun răspuns. ‎„Nu-mi prea amintesc.
‎Nu-mi prea amintesc.”
‎Dar ne putem gândi acum ‎la zorii internetului.
‎Știți primii câțiva ani,
‎când scriam mereu „www.” ‎înaintea fiecărui site?
‎Ce pierdere de timp era asta!
‎De ce ne-a luat trei ani
‎să înțelegem ‎că toate site-urile web încep cu www.?
‎„Ne găsiți la site-ul nostru web, ‎www.amazon.com.”
‎„E www.ebay.com.”
‎„www.tripadvisor.com.”
‎Unele trebuie că-s chinuitoare.
‎Federația Mondială de Wrestling.
‎„Ne puteți prinde pe site-ul nostru web, ‎www.wwwf.com.”
‎Să trebuiască să spui asta zi de zi!
‎Fondul Mondial pentru Faună.
‎„Sigur, nu uitați să donați,
‎la www.wwwf.com.”
‎Trebuie c-am risipit două săptămâni ‎din viață spunând: „www...”
‎Și gândiți-vă retrospectiv acum,
‎acum, că internetul e o parte intrinsecă ‎a vieții noastre,
‎amintiți-vă de prima noastră parolă,
‎căci mintea, creierul nostru e înțesat ‎cu parole.
‎E așa o luptă pentru noi ‎să ne amintim toate parolele.
‎Mergem la comercianți online
‎și... „Nu-mi amintesc.
‎Nu-mi amintesc parola.”
‎Și o introduci. Uneori te blochează.
‎„Mai dispui de o încercare
‎să-ți amintești parola,
‎idiotul naibii!”
‎Sau dai clic pe „Am uitat-o” ‎și te iau la întrebări
‎despre viața ta ‎și nu-ți amintești răspunsurile.
‎Sunt despre viața ta!
‎„Care e animalul tău de casă preferat?” ‎„Nu pot să cred c-am ales unul.”
‎Intră câinele. „Dacă nu-s eu, plec.
‎Efectiv ies pe ușă.”
‎„www.”
‎Parolele...
‎Și, la început, toți aveam doar o parolă.
‎Era prima noastră parolă.
‎Ne amintim cu nostalgie.
‎O foloseam la orice, ‎când ne înscriam la alt comerciant.
‎„Îmi dai parola?” ‎„Desigur, e cuvântul meu special.”
‎Apoi firmele au început să fie nesimțite.
‎Puneai parola și-ți spuneau: „Slabă.”
‎„Cum îți permiți ‎să-mi judeci cuvântul special?”
‎Ei: „Scuze, dar internetul e popular,
‎trebuie să-ți întărim parola.”
‎Iar comercianții insistau:
‎„Ne trebuie de la tine o majusculă.
‎Îmi pare rău, ‎dar nu vom mai accepta parole
‎decât dacă includ cel puțin o majusculă.
‎Și toți ne-am considerat imediat opțiunile
‎până să decidem ‎că prima literă a parolei va fi majusculă.
‎Și, pentru un timp, a mers bine așa.
‎Dar internetul a devenit și mai popular
‎și comercianții au început să spună: ‎„Nu te poți înscrie
‎dacă nu ai cel puțin o majusculă
‎și cel puțin o cifră.”
‎Din nou, în mai puțin de o microsecundă ‎de cugetare,
‎am decis cu toții: „Vei primi cifra unu
‎și aceea va fi la sfârșitul parolei mele ‎care acum conține o majusculă.”
‎Și, pentru un timp, ‎a fost un lucru acceptabil,
‎până s-apară zori noi, neașteptați
‎și de-a dreptul palpitanți.
‎O lume de caractere speciale!
‎Nici nu știam ce-s alea!
‎Iar comercianții spuneau: ‎„Vrem o majusculă,
‎vrem o cifră, ‎dar avem nevoie și de un caracter special.
‎Și dădeam clic pe butonul, ‎„Te rog, îmi arăți niște exemple
‎cu aceste caractere speciale ‎la care ții atât de mult?”
‎Și le citeam. „Uite-le!
‎N-aveam idee ‎că aceste caractere sunt așa de speciale.”
‎Până ce ochii tuturor
‎au zăbovit asupra...
‎semnului exclamării.
‎„Vii cu mine.”
‎Pe care l-am adăugat la sfârșitul parolei ‎ce-avea de-acum o majusculă,
‎imediat după unu.
‎Asta e clipa
‎în care toată lumea ‎de la London Palladium își spune:
‎„Ar trebui probabil să-mi schimb parola. ‎O las pe mâine.
‎O schimb acum.
‎Trebuie să găsesc alt cuvânt special.
‎Mai bine îl schimb.”
‎Dar asta se întâmplă, firește,
‎în 20, în anii '20, în anii 2020.
‎Tehnologia face progrese constant. ‎Trebuie să ne facă viața mai ușoară.
‎Câteodată, în opinia mea, cam prea ușoară.
‎Mi-am luat mașină.
‎Totul e automat. ‎Nu fac nimic singur în ea.
‎Se întunecă, farurile se aprind singure.
‎Începe ploaia, ‎ștergătoarele pornesc singure.
‎Dar înseamnă ‎că, fizic, faci mai puține-n mașină
‎și, sincer, toate se-adună.
‎Toate se-adună ‎dacă te lenevești și nu faci nimic.
‎Sunt tineri aici care spun:
‎„Poți ridica geamul?
‎Poți coborî geamul? Mamă, ridică geamul.
‎Coboară geamul!”
‎Dar, toată viața, au apăsat butoane așa.
‎Nu știu nimic
‎despre deceniile pe care le-am petrecut ‎făcând fizic chestia asta.
‎Nu e ușor! Adesea se bloca. Era...
‎Bun pentru biceps.
‎Nu mergi la sală, cobori geamul.
‎Uneori, când geamul era lăsat tot, ‎începea să plouă.
‎Urma o ridicare uluitoare, super rapidă!
‎Pasagerul se înclina și-l lăsa.
‎Puteai încerca cu ambele odată ‎dacă erai încrezător.
‎Nu mergeai la sală!
‎Mutarea scaunului din mașina nouă ‎se face cu butoane.
‎E unul lângă scaun, ‎îl muți să-l dai înainte.
‎Îl muți să dai înapoi.
‎Spătarul.
‎Doar apeși pe butoane.
‎Asta e tot ce faci cu degetele.
‎Pe vremuri, normal, aveai o manetă
‎între picioare.
‎O ridicai și te-arunca...
‎pe șine pe bancheta din spate a mașinii.
‎„Salut! Sunt în spate acum!”
‎Vedeai șinele în față ‎ca un mic montagne russe de-a-ndoaselea.
‎Apoi ți-o tragi până ajungi...
‎în poziția de șofat preferată.
‎Îți face bine la trunchi.
‎Uneori ți-o trăgeai prea tare.
‎Ți-o trăgeai prea tare ‎până ajungeai la volan,
‎apoi ți-o trăgeai invers
‎cu sensibilitate.
‎Domnii din anii '70 erau amanți mai buni.
‎Și-o trăgeau tot timpul în sus și jos ‎în Cortina ca antrenament,
‎ca să găsească poziția de șofat preferată.
‎Am trăit deunăzi un moment ciudat ‎în mașină cu nevastă-mea.
‎Acum, uitați...
‎Relația mea...
‎poate nu e e cazul ‎cu toți bărbații de-aici,
‎simt că e o întrecere perpetuă
‎cu nevastă-mea ‎ca să aflu ce trebuie să fac.
‎Nu știu niciodată exact ‎ce se cuvine să fac.
‎Mergem cu mașina ‎și ea e pe locul din dreapta.
‎A fost foarte ciudat.
‎Ratez un loc de parcare,
‎realizez că l-am ratat și zic: ‎„O dau în marșarier.”
‎Fac mișcarea clasică, toți o știm.
‎O cuprind cu brațul, mă-ntind în sus.
‎Și dau repede în marșarier.
‎Și o parchez frumos.
‎Părea o manevră normală.
‎Nu m-am gândit mult la ea.
‎Ea se uită la mine și zice...
‎„Mi s-a părut foarte sexy.”
‎N-aveam idee la ce se referă.
‎Mă uit afară: „Ce s-a întâmplat?
‎La ce te referi?”
‎„Mereu mi s-a părut sexy ‎când bărbații fac asta.”
‎„Ce bărbați? Despre cine vorbești?
‎Cine-s bărbații ăștia sexy? ‎La ce te referi?”
‎„Când dai așa cu spatele,
‎mereu mi s-a părut sexy, ‎și normal nu faci asta.”
‎„Ce să fac? La ce te referi?”
‎„Când mă cuprinzi cu brațul ‎și dai iute în marșarier.
‎Mereu mi s-a părut o chestie sexy.”
‎Scuze, dar m-am axat mai ales...
‎pe dormitor
‎în ultimii 20 de ani ai relației noastre
‎ca să te excit.
‎Mi-ar fi trebuit un miliard de ani
‎până să încerc să fac manevre în mașină
‎ca parte a preludiului.
‎„Ce facem diseară?
‎Ne plimbăm în marșarier ‎și îmi spui când ești gata?
‎O fac bucuros acum, că tot suntem aici.”
‎Și ea: „Michael, nu-mi aleg lucrurile ‎care mi se par sexy.”
‎Iar eu: „Mai sunt lucruri ‎de-a dreptul ciudate
‎pe care le găsești sexy și nu știu?”
‎„Să mă gândesc.” Iar eu: „Te rog!”
‎Ea: „E un lucru pe care-l fac bărbații.”
‎„Iartă-mă, cine-s bărbații ‎despre care vorbești?”
‎„Treaba e că tu n-o faci, Michael.” ‎„Ce?”
‎„Când își scot bărbații puloverul,
‎și-l scot, întind mâinile-n spate
‎și-apoi...
‎îl scot dintr-o mișcare.” Începe...
‎Începe să geamă.
‎„Chestia asta mi se pare sexy rău!”
‎„Scuze, ce tot spui?”
‎„Își întind mâinile-n spate ‎și... își scot puloverul.”
‎„Nu ți se pare sexy cum fac eu?
‎Când iau mânecile și...
‎îl trag în sus lent ‎și cu mare dexteritate...
‎și-apoi trebuie să-l scoți tu?”
‎Ea cică: ‎„De fapt, nu găsesc nimic sexy în asta.”
‎Mi-am zis: „Bine, o s-o pun la încercare.”
‎Am băgat-o la cutiuță.
‎După niște săptămâni, seara romantică.
‎Am ieșit, seară plăcută, ‎ceva băutură, mâncare bună.
‎Am venit acasă, ‎copiii dormeau, eram în pulover.
‎Mi-am zis: „Acum sau niciodată!”
‎N-am realizat că va fi greu.
‎N-am realizat ‎că trebuia să exersez mișcarea.
‎N-am realizat nici că era ‎printre cele mai strâmte răscroieli
‎din garderoba mea.
‎Am întins mâinile în spate și-am tras
‎cât de tare-am putut ‎și am rămas cu capul în gaură.
‎Ziceai că mă nasc cu încetinitorul.
‎Clar, o naștere cu forcepsul.
‎Totodată, și m-am supărat din cauza asta,
‎cămașa mi-a ieșit odată cu puloverul,
‎astfel încât burta mea se bâțâia ‎la vedere.
‎Asta, după cină.
‎„Nu te umfla cu pâine, Michael.” ‎„Dar e caldă!”
‎„Vrei să termini cartofii?
‎Sunt delicioși, ‎e păcat s-ajungă la gunoi.”
‎„Împărțim desertul?” ‎„Să-mi bag, mi-l mănânc pe al meu.”
‎„Prăjiturele? Nu m-ar deranja!”
‎Și l-am tras atât de tare
‎ca să fiu sexy.
‎A durat ceva, după care mi-am ițit capul.
‎Nu mai era acolo, plecase.
‎„Iubito?
‎Am făcut chestia sexy cu puloverul.
‎Ai ratat-o!
‎Ziceam s-o dăm nițel în marșarier
‎și-apoi să ne băgăm în pat.”
‎Așadar, aici,
‎doamnelor și domnilor,
‎am dezvăluit cam prea mult.
‎Hashtag...
‎„Prea multe informații”.
‎I-am zis, ‎după toată povestea asta: „Iubito...
‎nu mai suport abordarea ‎cu învățatul din greșeli.
‎Hai să comunicăm.
‎De ce nu-mi spui, după toate astea...
‎Pur și simplu spune-mi
‎ce te excită cu adevărat.
‎Iar ea: „Ce, serios?”
‎Reacția mea...
‎„Orice ar fi, vreau să știu!”
‎„Ce te excită cu adevărat?”
‎Iar ea: „Serios?” „Da.”
‎„Chiar vrei să știi?” „Da.”
‎„Serios?” „Da, zi-mi odată.”
‎„Pe bune?” „Da!” La care ea...
‎„Bărbații negri.”
‎„Cum strecor asta în aniversarea noastră, ‎draga mea?”
‎Totuși, lucrurile merg strună.
‎Suntem tot împreună. Copiii cresc.
‎Ozzy, cel mai mic, e încă un puștiulică.
‎Adică, Lucas are 14 ani, iar Ozzy, 11.
‎Deci e băiețel încă.
‎Și e un băiat sclipitor, uluitor.
‎Trebuie să iasă, să iasă de pe Xbox,
‎trebuie să iasă de pe Xbox.
‎E complet dependent ‎de joaca pe afurisitul de Xbox.
‎Intru mereu la el: „Hai, gata.
‎Am zis cinci minute, au trecut 45.
‎Ai avut noroc să scapi cu atât. Gata!”
‎„Vin imediat, tată. Vin în...” Scuze.
‎Ăsta nu-i glasul lui. ‎Nu știu al cui a fost!
‎E mult mai de clasă mijlocie, vă asigur!
‎„Vin acolo îndată, tată.
‎Mai acordă-mi câteva minute ‎și voi încheia în curând.
‎Numaidecât.”
‎Nu știu cine era primul copil!
‎„Ello, amice, sunt fiu-tu. ‎Ți se pare curios?”
‎„Voiam să te întreb, tată,
‎cum de eu sunt din East End...
‎și tu ești chinez?
‎Nu reușesc să mă dumiresc.
‎În ce fel de familie trăiesc?
‎În ce fel de familie?
‎Și-am văzut-o pe mama ‎în marșarier pe stradă
‎cu un negru. Care e treaba?
‎Am văzut un pulover fluturând pe geam. ‎Părea fericită.
‎Mai mult ca de obicei. ‎Cu un surâs larg pe față.”
‎Nu știu cine e, scuze.
‎Mereu: „Termin imediat.” Mereu, „imediat”.
‎Cred că nu știe ce înseamnă „imediat”. ‎E un cuvânt, „imediat”.
‎„Vii acum, da? Mâncarea e pe masă.”
‎„Vin, nu pot... ‎Imediat, e un joc important.
‎Are o prostie de joc ‎cu-mpușcături, Fortnite.
‎„E un joc important, da?”
‎„Pune-l pe pauză, atunci!” ‎„Nu pot. Nu merge.
‎Nu-l poți pune pe pauză. Nu...”
‎„Ba-l poți pune!
‎Pun piciorul în prag! Pune-l pe pauză!”
‎„Nu pot.
‎Ar trebui să mă sinucid.”
‎„Dragule, nu-i chiar așa de grav.”
‎„Nu, în joc, ar trebui ‎să mă sinucid în joc.”
‎„Atunci fă-o, nu-mi pasă!”
‎Așa e seara în casa mea. Strig sus: „Ozzy!
‎Sinucide-te, hai la masă!
‎Pune-ți amicul să te împuște! ‎Avem bolognese, se răcesc!”
‎Adevărul e că nu mă respectă.
‎Nu-l stăpânesc deloc. Mă surclasează.
‎Ascultă doar de maică-sa. ‎Îmi râde în față.
‎Când ridic tonul... ‎Deunăzi i-am zis: „Hai,
‎e ora culcării. Te-ai spălat pe dinți?”
‎El: „Tată, nu e nevoie să strigi.
‎Sunt chiar aici. Te aud.
‎Calmează-te.”
‎Îmi zice: „Ești obosit sau ceva? ‎Ești obosit?”
‎„Cred că un pic, sunt un pic obosit.”
‎Altădată îmi zice:
‎„Ți-a scăzut glicemia? Vrei o gustare?”
‎„Da, așa cred. Adică, sunt puțin...”
‎M-a trimis în camera mea să mă întind.
‎Vestea cea mare în casa noastră e ‎că ne-am luat câine.
‎N-am mai avut până acum.
‎Sunt iubitori de câini!
‎Ne-am luat un cățel pufos.
‎O pufoșenie de cățel adorabil.
‎Dl McPufintyre.
‎E un cățel pufos foarte frumos. ‎E foarte iubitor.
‎Știți de ce e iubitor? Asta e firea lui.
‎Diferitele rase de câini au firi diferite.
‎Ca la cumpăratul unei mașini. ‎Am intrat pe un site, www.ceva...
‎www.cefeldecâine.com.
‎Îți spune despre rase, trăsăturile lor,
‎cât trebuie plimbați, ‎câtă mișcare le trebuie,
‎câtă mâncare, dacă năpârlesc și tot așa.
‎O categorie era ‎pentru cât sunt de iubitori.
‎Cât îi iubesc pe oameni?
‎Punctajul era de până la cinci stele.
‎Luam în calcul doar câini ‎cu cinci stele pentru iubire.
‎De ce ai aduce în casă un animal
‎dacă nu te iubește total?
‎Cinci stele pentru iubire ‎au golden retrieverii,
‎labradorii și micul și pufosul meu ‎terrier de Norfolk.
‎Are cinci stele la iubire.
‎I se vede în ochi când mă privește, ‎e incredibil.
‎Parcă spune: „Te iubesc nespus.”
‎O să-i dau accent de Norfolk, ‎e terrier de Norfolk.
‎Nu știu cum vorbește,
‎dar bănuiesc că așa ar vorbi.
‎„Te iubesc nespus. ‎Îți mulțumesc mult că mi-ești stăpân.
‎Mulțumesc că mă lași să stau în casa ta.
‎Îmi place cum ai decorat-o, e superbă. ‎Absolut splendidă.
‎Ai putea fi designer de interioare ‎dacă ai vrea.
‎Ai putea face orice dacă ai vrea.
‎Când te privesc, mă simt ca o asiatică ‎atunci când te privește,
‎sunt obsedat de tine. ‎Cred că ești formidabil.
‎Îmi place cum, când ridici mâinile, ‎ți se umflă vestonul ca balcoanele.
‎Îmi place să te aud sculându-te noaptea ‎și făcând pipi.
‎«Iar s-a trezit!» Ce figură!
‎Îmi place când ieși din baie ‎și ai două picioare roșii,
‎un braț roșu și două ouă roșii.
‎Îmi place!
‎Mi-e dor când lipsești.
‎Mi-e frică ‎să nu te muște rechinii în Australia.
‎Mă tem să nu aluneci ‎pe puntea de la etajul șase.
‎Știu, nu ești robot.
‎Ești printre cei mai autentici oameni ‎pe care-i știu.
‎Te iubesc. Sunt obsedat. ‎Știi când ieși din casă?
‎Știu că e irațional, ‎dar mă tem c-ai murit.
‎Am ideea că stăpânul meu a plecat ‎și-a murit,
‎iubirea vieții mele a plecat și a murit.
‎Iar când vii acasă,
‎sunt cel mai fericit câine,
‎pentru că am cinci stele pentru iubire!”
‎Ăsta e câinele meu!
‎Cinci stele.
‎Foarte iubitor.
‎Am intrat pe site să văd câini ‎care nu au cinci stele pentru iubire.
‎O stea,
‎chihuahua.
‎Cățeilor ălora mexicani cu ochi bulbucați
‎nu le plac oamenii.
‎Dai de rase diferite,
‎duci câinele, cine are câini știe,
‎îl duci în parc și vrea s-adulmece în jur,
‎să întâlnească alți câini.
‎Și îi văd, e uluitor cum se găsesc.
‎Practic, ce vor să facă,
‎ce-și dorește al meu
‎e o scurtă întâlnire cu celălalt câine,
‎care implică mirositul reciproc al ouălor ‎și atât.
‎E ciudat. Merge la un câine:
‎„Scuze, pot să-ți miros ouăle?”
‎Celălalt câine: „Da, cum vrei,” apoi...
‎Apoi: „Miroase-mă și tu.”
‎După aia: „Mersi,” și-și văd de treabă.
‎Și se simt de la kilometri.
‎Celălalt câine îl privește.
‎Uneori, câinii sunt răi.
‎Nu vor să-l miroasă, că e micuț.
‎Vine un ciobănesc german: ‎„Sunt ciobănescul german,
‎sunt ciobănescul german.”
‎Al meu merge la el: ‎„Scuze, pot să-ți adulmec ouăle?”
‎„Nici vorbă, cățelandru prostuț.
‎Uite ce mic ești!
‎N-ai ajunge la superbele mele ouă ‎nici dac-ai încerca!
‎Crezi c-am să mă aplec ‎la ouăle tale minuscule?
‎Dezgustător! Nu te apropia de ouăle mele!”
‎Hop apare și un pudel francez.
‎„Sunt pudelul francez.”
‎Vine-al meu: ‎„Scuze, prietene, oare mă lași să...
‎S-a purtat urât cu mine ‎ciobănescul german,
‎mă lași să-ți miros ouăle?”
‎„Înainte de Brexit, ar fi fost în regulă,
‎dar nu-s fericit.
‎Nu cred c-ai luat decizia corectă. ‎N-ai luat decizia corectă.
‎Știi, poate înainte, dar acum nu-mi place,
‎felul în care votați ‎e urât pentru francezi.
‎Nu mai sunteți cu noi.
‎Vreți libertate de mișcare?
‎Nu-ți miști liber nasul la ouăle mele, ‎s-a zis cu asta.
‎Stai departe de ele!”
‎Vine ogarul afgan.
‎„Te rog, nu-mi atinge...
‎În condiții normale, aș accepta,
‎dar situația e grea în țara mea.
‎Trebuie să plec acasă.
‎Sunt tulburări în zona mea. ‎Plec să mă uit la CNN.
‎Ouăle nu-s disponibile acum.”
‎Dar apar și câini simpatici,
‎ca terrierul scoțian care se-apropie.
‎„Bună ziua!
‎Fă-ți pofta cu ele, prietene!
‎Bagă-ți fața acolo!
‎Hai, nu mă grăbesc deloc!
‎Mă ocup imediat de-ale tale. ‎Fă-ți plăcerea!
‎Bagă-te-n puii mei acolo, amice!”
‎Dar chihuahua?
‎De fiecare dată când vezi unul,
‎stăpânul face...
‎„Ai grijă!
‎Cam ciupește.”
‎Și i se vede în ochi.
‎„Sigur că ciupește,
‎are o stea pentru iubire.
‎Fă-ți temele!”
‎Parcă-l vezi: „Am o stea la iubire,
‎nu știu de ce m-a luat. N-o plac.
‎Nici alți oameni nu-mi plac.
‎De ce nu a cercetat pe internet?
‎Când se apropie de mine, dau s-o mușc,
‎că nu-mi place mutra ei,
‎nu-mi plac copiii ei, soțul ei.
‎Când pleacă de-acasă,
‎sper că-i moartă.
‎Mă rog să moară!
‎Și scoate-mă din poșetă, ‎scorpie nenorocită!
‎O stea.
‎Doamnelor și domnilor, ‎mulțumesc c-ați ieșit
‎să petreceți cu mine ‎o seară atât de haioasă!
‎Mulțumesc! Noapte bună! Bravo!
‎Ura! Oameni de treabă!
‎Mulțumesc!
‎Mulțumesc din suflet!
‎Mulțumesc, oameni frumoși!
‎Mulțumesc! Mulțumesc tuturor! ‎Noapte bună! Bravo!
‎Subtitrarea: Andrei Albu