Downloaded from YTS.MX
A NETFLIX STAND-UP KÜLÖNKIADÁSA
Official YIFY movies site: YTS.MX
Hölgyeim és uraim, köszöntsék a színpadon
Michael McIntyre-t!
Bravó!
Jó estét, hölgyeim és uraim!
Isten hozta önöket...
a Netflix különkiadásomon!
Vágjunk bele!
Köszönöm!
Az igazat megvallva egy kicsit jobb...
formában
akartam lenni a különkiadásra.
Ez nem jött össze.
Fel sem hoztam volna, de ez az öltöny
rendelésre készült
úgy egy éve,
sajnos az alakom azonban már nem a régi.
Kicsit feszülget.
Rájöttem, hogy úgy kell gesztikulálnom,
hogy ez alatt a vonal alatt maradjak.
Majd meglátják, hogy főleg innen lentről
fogok hadonászni ma este,
mert ha feljebb emelem a kezem,
ez történik.
Kabicickó a javából!
A szűk zakó rettentően kedvezőtlen mellékhatása.
Kissé pufók az arcom,
mostanában kicsit meghíztam.
A pufók arcom miatt
pácba kerültem.
Vettem egy telefont, nem tudom, mikor, nagyjából egy éve.
Az új, Face ID-s iPhone-t.
Az elején belenézel a kamerába,
ami feltérképezi és megjegyzi az arcodat.
Ha ránézel, feloldódik.
Nem kell kód, elég az arcunk.
Nos, a telefonom nem ismeri fel
a kövér arcomat.
Csak méreget, hogy ki ez a kövér tolvaj.
„Elloptad Michael telefonját?"
Fel tudom oldani, de csak így.
Ez a korral jár. A nejemmel egyidősek vagyunk.
Valami megváltozott. Évekig minden rendben volt,
de most van valami a levegőben. Nem az öregedésről van szó,
más változott.
Például nem tudunk sokáig fennmaradni. Kidőlünk.
Csoda, ha fél 10-kor még fenn vagyunk.
Úgy elfáradunk.
A Netflixes műsorok elején van az a kettős hangeffekt.
Az az a hang, ahogy a fejünk landol a párnán és elalszunk.
Addig jutunk el.
Egy másik újdonság,
amire nem vagyok büszke,
igazság szerint sajnálom, hogy ilyen hamar bekövetkezett.
Nem mindennapos eset,
de néha arra ébredek
az éjszaka közepén, hogy pisilnem kell,
amely elég lehangoló.
Egy idősebb úr tapsolt az imént.
Hát ez remek!
„Átérzem, barátom!”
Régebben a hólyagom rendben volt.
A teremben lévő fiatal hólyagokhoz hasonlóan lefeküdtem,
jó éjt kívántam a hólyagomnak,
mire ő is jó éjt és szép álmokat kívánt.
Reggel ébredéskor pedig így köszöntött:
„Tele vagyok, de semmi vész.
Ha a WC felé jársz, üríts egyet.
De nyugi, sietségre semmi ok.
Egyél csak, igyál gyümölcslevet!
Turmixot, teát, kávét, amit csak akarsz.
Müzlit, még több tejet, én nem bánom. Elbírok velük...
legalább délig.”
Nos, ennek vége!
Az éjszaka középen, amikor mélyen alszom,
a hólyagom üzen az agyamnak,
hogy álmodjam azt, hogy bepisilek.
Így ébreszt fel.
Tegyük fel, hogy van egy szokványos szorongós álmom.
Suliban vagyok,
egy dogát írok, de nem tanultam.
Itt ez a fura álom, aztán lenézek
és még be is pisiltem. Menten felébredek.
Behugyoztam?
Lenézek, erre a hólyagom: „Majdnem!
Mennünk kell! Nyomás! Most azonnal!”
De én nem akarok felkelni,
hisz hajnali három van.
Küzdenék, de a hólyagom kitartó.
„Muszáj felkelned, roppant veszélyes a helyzet idelenn.
Nem bírom.”
Szóval felkelek, megkerülöm az ágyat,
ki az ajtón, be a fürdőszobába, és kész, ugye?
Körbemegyek, mert a nejem alszik az ajtónál.
Az az ő oldala.
Ez az én oldalam, az meg az övé.
Így van ez egy 20 éve.
Ez sosem fog megváltozni. Megvan a magunk oldala.
Jártak valaha a társuk oldalán?
Nagyon bizarr!
„Ugyanaz a szoba, de innen furán néz ki.
Nem tetszik!”
Szóval körbemegyek úgy,
hogy nehogy felébredjen. Tilos!
Ha a nejem felébred, nem alszik vissza,
engem hibáztat majd és fennmarad.
„Miért keltettél fel? Miért hangoskodsz?”
Tehát nem szabad felkeltenem. Ha mégis felébred,
óhatatlanul előveszi a telefonját,
és nekiáll cipőt venni.
Rengeteg cipőt vesz
online a mobilján.
Cipőt vesz a fürdőszobában,
a lámpánál várakozva,
egyszer még egy hullámvasúton is.
Függő!
Ez költséges szokás.
Szemléltetem.
Egyik este az ágyban gépeztem.
Ő mellettem a mobilját nézte.
A gyerekek szintén, az iPadjükbe mélyedve.
A TV is be volt kapcsolva.
Csodás, modern családi jelenet.
Szoktunk ám beszélgetni!
Ha jön egy WhatsApp értesítés, megvitatjuk, hogy kinek jött.
„Ez te voltál? Szerintem én voltam.” „A telód!”
„Köszönöm, tényleg!” Aztán visszatérünk a kütyüinkhez.
Épp a bankszámlánkat néztem.
Élőben követtem, ahogy fogy a pénzünk.
Minden frissítés után egyre kevesebb lett.
„Drágám, ezt most csinálod?”
„Muszáj, csodásak ezek a cipők.
Ha feldúl, ne frissítsd az oldalt!"
„Kérlek, hagyj némi pénzt reggelre!”
Nem kelthetem fel, mert annak ára van.
Szóval el kell lopakodnom a WC-ig.
Könnyebb mondani, mint megtenni, főleg a padló miatt.
Csak akkor tűnt fel a padlórecsegés,
amikor elkezdtem kijárni az éjszaka közepén.
Napközben eddig észre sem vettem.
Amint nekiállok
feltápászkodni az éjszaka leple alatt,
a feleségem elkezd forgolódni.
Kezével tudat alatt is a mobilért nyúl.
„Ne!”
Próbálok jó helyre lépni...
„Rosseb!”
Aztán kiszaladok.
Éjszaka minden zajjal jár.
Nem is tudtam,
hogy van elszívó ventilátorunk,
míg nem jártam ki vizelni éjjel.
Bemegyek a WC-be, felgyújtom a lámpát.
Minek megy? Még semmit sem csináltam.
Pokolian hangos cucc! Felébreszti a feleségem.
Nincs két kapcsoló, egy a villanynak,
egy meg
az elszívónak.
Ugyanazon a hálózaton futnak.
Ha látni akarok, muszáj...
ami biztos felveri a nejemet.
Ez mit jelent?
Sötétben vizelést!
Mivel minden a hang körül forog,
nagyon oda kell figyelni,
mert a csobbanásra várok.
De nem pisilhetek a vízbe,
mert az túl hangos.
Attól felébred a nejem.
Szóval ha megtalálom a vizet, azonnal visszavonulok
és kiélvezem a vizet körbeölelő WC-csészét.
Ez aztán az éjszakai vizelés méltó elismerése!
Vizelés a sötétben.
Az is megesik, hogy más hangot hallok, mintha...
„Ez a padló. A padlóra vizelek.
Túlkompenzáltam.”
Felgyújtom a villanyt,
„A padlóra hugyoztam.”
Jöhet a WC-papír,
ledobom.
Egy lábfelmosó jellegű felállásban
feltakarítom a saját vizeletem a padlóról.
„Hogy vagy, Michael?” „Pisit takarítok a lábammal
hajnali 3 óra 20 perckor.
Ezt leszámítva boldog vagyok.”
Aztán irány az ágy!
Amint bemegyek a hálóba, látom, hogy a feleségem arca ragyog.
A telefon.
Mint egy horrorfilmben.
Cipők hada tükröződik a tekintetében.
„Michael, miért csapsz ilyen kurva nagy zajt?
Vettem három pár cipőt."
Francba!
Ez a hugyozás 600 fontomba fájt!
Plusz áfa!
Lehet, hogy veszek egy katétert, hogy spóroljak.
Rászoktam arra,
és ez egy jó tanács önnek,
hogy megiszom egy pohár multivitamint,
amitől a vizeletem világít a sötétben, így jól látok mindent.
Amúgy lassan megtanulom, hogy hol recseg a padló.
Felkelek és tudom, hogy hova nem szabad lépni.
Kezdek belejönni.
Szerintem ahogy öregszem, egyre ügyesebb leszek.
80 évesen egy igazi Ninja Warrior leszek.
Egy éjjelente lopakodva vizelő nyugdíjas.
Bár akkor alig fog csorogni valami,
s véletlenül a vendégszoba szekrényébe csinálok,
de ez a jövő zenéje, hölgyeim és uraim!
Jó hír viszont,
tehát az éjszakai vizelés egyetlen pozitívuma,
hogy míg a feleségem alszik,
be tudok fűteni
a hálóban, ugyanis ő a sarkvidéki levegőt kedveli.
Nyitott ablaknál alszik,
és szerinte az a szobahőmérséklet.
Mondtam is neki: „Nyitott ablaknál
nincs szobahőmérséklet.
Az a kerti hőmérséklet!
Akár sátrazhatnánk is odakinn.
Megfagyok!
Zárjuk be az ablakot, és fűtsünk be!”
„Nem fűtünk be a hálóban.
Nem tesz jót a torkunknak.”
„Az én torkom már eléggé kivan
a benne ágaskodó jégcsapoktól!”
Sebaj, nem bánom, legyen boldog.
Együtt élünk.
Ha fagypontot akar, duplán betakarózom.
Jó az úgy. Az a baj,
hogy ez az egész hőfok téma abszurd.
A hálónk legyen jégverem,
de a fürdővíz embertelenül forró?
A láva semmi a nejem fürdőjéhez képest.
Amikor fürdik, a lakás egy nagy gőzfelhő.
Az utcán autózók felkapcsolják a ködlámpát, mondván:
„Mi történt abban a házban?”
Ki szokott kiáltani a fürdőből a gőzön át:
„Michael, bejössz utánam?”
„Hogy tésztát főzzek?
Nem.”
Életveszélyes!
Mindenkivel megesik,
hogy túl forró fürdővizet enged magának.
Jobbára csak magunkra vethetünk, mert kapkodunk.
Jöhet a meleg, aztán a hideg víz,
de nem várjuk meg a tökéletes hőmérsékletet,
csak gyorsan csekkoljuk. Jó lesz az!
Ügyködünk, visszatérünk,
de amint belépünk a kádba, leesik.
Rögtön ráeszmélünk,
hogy kicsit forró lett.
Előfordul, hogy csak később tűnik fel.
Beszállunk, ereszkedünk,
és eltart egy ideig,
mire a tény, hogy ég a lábunk
eljut az agyba,
ahol megértjük az információt.
Hosszú az agyba vezető út,
szóval ereszkedés közben érezzük,
hogy valami nincs rendjén.
Aztán leesik.
Egy pillanatunk van dönteni, hogy megyünk vagy maradunk.
Amit általában ez követ: „Atyaég, képtelen vagyok rá!”
Majd ott állunk pucéran a fürdő közepén,
lenézünk és a fájdalom vörös bőrzoknijának látványa tárul elénk.
„Mit tettem?”
Most ereszteni kell a meleg vízből,
így az egyik kezünknek annyi,
ki kell húzni a dugót.
A dugó kihúzása veszélyes hadművelet.
Ránézünk a kezünkre: „Sajnálom, de ez fájni fog.
Légy erős!”
Néha nem sikerül elsőre, amit lehet, hogy a karunk bán.
A vakmerőbbek azonban,
sokan itt vannak ma velünk, és én is közéjük tartozom,
kalimpálnak.
Belépünk a kádba,
holott fáj,
és elkezdünk kalimpálni a kezünkkel.
Eresztjük a hideg vizet, s közben őrültek módjára kapálózunk.
„Van remény! Jó lesz ez.”
Csak bátran!”
Aztán rájövünk:
„Ideje irányt váltani! Gyerünk!
Már jobb!”
Aztán jön a tesztelés. Milyen a víz?
Alámerülhetünk végre?
Most a fenekünkön a feladat,
hogy megmártózzon a vízben
és tesztelje a hőfokot.
Én azonban mindig elfelejtettem, hogy golyóim vannak.
Igazából nem felejtem el,
csak hát a lógás szögének köszönhetően
a golyóim közelebb vannak
a vízhez, mint a hátsó felem.
És ez igen csúnya meglepetés.
Ez az emberi test legérzékenyebb pontja,
az utolsó porcikánk őszintén szólva,
amit önként felajánlanánk, hogy
tűzforró vízbe mártsuk.
Senki nem kínált még nekem teát azzal,
hogy lehet, kicsit még forró.
„Nos, rövidesen kiderül.”
„Igazad van,
kérek egy kis tejet.
Egy löttyintésnyit.
Megvizsgáltam a megedződött golyóimmal.”
Szép munka!
Meg is szomjaztam.
Ez palackozott víz.
A címkét levették a reklám miatt.
Attól félnek, hogy a Netflix nézői
utánozni akarnak majd.
El tudják képzelni? „Mit iszik?”
Eviant, mi mást.
Aki érdekel, Eviant. „Élj ifjonc módjára!”
A középosztálybeliek szeretik a palackozott vizet.
Színtelen, szagtalan, ízetlen, és az összesnek ugyanolyan az íze.
A márkaépítés és a marketing csodája, hogy ki mit szeret.
„A Voss a legjobb” „A Fiji!” „A Buxton!”
„Én a Highland Springre esküszöm!”
Ugyanolyan!
Zokon is veszik, éttermekben tapasztalhatták.
Jön a pincér: „Hozhatok egy italt?”
„Vizet kérünk, a sima víz jó lesz.”
A pincér néha visszakérdez: „Csapvíz?”
Rettenetes pillanat.
Mintha azt mondta volna: „A tócsából?
Felkanalazom a járdáról. Nemrég esett.”
Úgy magukra veszik.
„Hogy merészeli?
Meg akar mérgezni minket?
Nincs magában tisztelet? Nem vagyunk szegények.
Eviant vagy valami olyasmit kérünk.
Üdítő a címkén lévő hegy.
Nem kérünk a rémes csapvízből.
Ki tudja, milyen állapotban vannak a csövek és a csapok?
Undorító! A patkányok lakta tartályokból?
Olyan vizet, amit évszázadok óta használunk?
Ezt próbálja rám sózni? Felháborító!”
„Jeget?”
„Igen. Fagyassza le a szaros vizet, hogy beletegyük a vizünkbe.
Hiszen ebbe bele sem gondoltunk.
Lassú kínhalálra vágyunk;
mérgezze csak meg lassan a patkányos víz az Evian tisztaságát.”
Ez a turném csúcspontja, ami már tart egy ideje,
világkörüli turné.
Elképesztően örülök, hogy a végére hazaértem,
mert igen messzire sodródtam.
A lehető legmesszibb pont, ahova ember fia bizonyára mehet innen,
az Új-Zéland.
Új-Zéland csodás hely, imádom.
De 24 óra eljutni innen oda,
tehát egy napnak az életünkből annyi, eltűnik.
A jetlag pedig gigászi.
Leszálltam Aucklandben, és arra gondoltam,
hogy minél hamarabb át kell állnom.
Szóval kihúztam az órám koronáját,
és megkérdeztem a stewardess-t: „Mennyi az időeltolódás?
Át akarok állni az új időzónára.”
„12 órával vagyunk előrébb.
12 óra az időeltolódás Új-Zélandon.
12 óra.”
Nekiálltam átállítani az órámat,
és a szemem sarkából láttam, hogy úgy néz rám, mintha őrült lennék.
Mondtam is magamban, hogy mit néz, tűzzön már el.
A nyolcadik óránál jártam, amikor lesett,
hogy a kiindulási pontra
fogok visszaérkezni.
Hogy ne nézzen hülyének, visszatekertem.
„Köszönöm, megoldom.
Köszönöm a segítséget!”
Az emberek így beszélnek Új-Zélandon,
a szájuk elülső részén.
Elég gyorsan beszélnek,
és furcsán is,
mivel néha felcserélik a betűket.
Kiválasztanak egyet, majd egy másikat,
és azt használják helyette. Eskü!
Ausztrália kicsit más, lassabban zajlik az élet,
ráérősek az emberek.
Főleg, ha magánhangzókról van szó.
Meglátnak egyet és megtorpannak.
„Nem kell...
elsietni ezt a mondatot, haver.
Tartsuk ki azt a magánhangzót!”
A helyiek akcentusa miatt
bele is keveredtem
egy kis kalamajkába,
ami őszintén szólva elég durva volt.
De vicces.
Amikor megérkeztem a szállodába,
a recepciós megemlítette, hogy van egy új úszómedence,
ami az ötödik emeleten épült.
Az ötödiken.
A medence mellett volt egy terasz.
Sok dizájnággyal.
Nagyon fényűző volt az egész.
A recepciós így szólt:
„Mr. McIntyre, az ittléte alatt
megpihen majd az ágyékon?
Micsoda feltételezés!
„A hatalmas ágyék a töködik emeleten.”
Ágyék a töködik emeleten?
Hova kerültem?
„Vigyázzon az ágyék padlófa-száraira.”
Tessék?
„Könnyű fennakadni rajtuk.”
„Kérem, türtőztesse magát!”
Ha már ott jártam, körbenéztem.
Csodás ország, a helyiekről nem is beszélve.
Nagyon kedvesek.
Van pár ausztrál a közönségben. Üdv!
Imádom őket. Olyan boldogok!
Odáig vannak, ha oda utazol.
„Baszki, eljöttél idáig? Fantasztikus!”
Remek ott nyaralni. Csodaszép hely!
A strandok páratlanok, a táj elképesztő.
Az egyetlen probléma, szerintem,
hogy a cápák úgy vélik, nekik is ott a helyük.
Köröznek Ausztrália körül,
és arra várnak, hogy a helyiek belemenjenek a vízbe.
És nocsak!
Az ausztrálok folyton bemennek!
Elmentem strandolni pár helyivel.
„Úszol egyet, Mickey? Ejtőzz kicsit!
Ússz egyet, isteni a víz.”
„Nem, köszi. Megleszek.”
„De miért?”
„Hogy miért?”
„A cápák miatt!” „Szoktak lenni,
de nem mindig.”
„Maga a tény,
hogy egy erre járt, nekem bőven elég.”
„Ne már, Mickey! Egyszer élünk.”
„De az is véget ér egyszer.
Lehet, hogy ma, egy cápatámadás miatt.”
„Több az esélye, hogy elüt egy autó.”
„Nem, ha úszom. Itt maradok a parton.
Itt maradok.
Majd máshogy kieresztem a gőzt.”
Míg odakinn voltam,
sajnos láttam egy úriembert. Ez nem vicces.
Kutya baja volt.
Volt ugyan egy cápatámadás,
de jól volt.
Csak megharapta a karját. Nem volt szép látvány.
Nem kéne nevetnem.
Arra akarok kilyukadni, hogy szerintem
ez a támadás nem történt volna meg,
ha nem megy be a vízbe.
A kórházi ágyán fekve
meginterjúvolták. A riporter az ágy végében ült.
A karja felkötve, a nyakán nyakmerevítő.
A riporter kérte, hogy mesélje el,
hogy mi történt pontosan.
„Nos,
épp szörföztem,
aztán egy cápa szó szerint
megjelent a semmiből.”
Nem egészen.
Az óceán a cápák természetes élőhelye.
Ő tűnt fel a semmiből
és ajánlotta fel magát harapnivalónak.
Feltálalta magát. Szó szerint egy hosszúkás tányéron.
Nyomás kifelé a vízből!
Nem azt meséli el az interjúban, hogy:
„A negyedik emeleti, melbourne-i lakásomban voltam,
és épp a mosogatógépet pakoltam.
Kihúztam a felső rekeszt, hogy betegyem a bögrém,
és ott termett egy cápa szó szerint a semmiből,
és megharapott.”
„Egy Adelaide-be tartó járaton voltam,
kinéztem az ablakon, és egy cápa ült a szárnyon.”
Megpróbálom utánozni az akcentusokat, talán már feltűnt.
Szeretem őket. Bárhova utazzunk is,
mindenhol másképp beszélnek.
Nem tudom, hogy alakulnak ki.
Senki nem tudja, hogy megy ez.
Az olasz például gyönyörű.
Az emberek és a nyelv is szép.
Nem tudom, hogy alakult ki, de annyi szent,
a szóbeli érintkezés legszexibb formája
az olasz akcentus. Nagyon szexi!
Mindenki imádja, ahogy beszélek.
Ugye?
A francia kicsit dühösebb, de még így is elég klassz.
Az akcentusok közül
szerintem egyet kéne megváltoztatni,
és ezt ne vegye senki sértésnek,
mégpedig az északír akcentust.
De hát most komolyan!
Nem könnyű utánozni.
Észak-Írországban úgy döntöttek,
hogy az lesz a legjobb,
ha torokhangon beszélnek.
Ez csak zaj. Nem mondok semmi értelmeset.
Sokszor nem is lehet érteni őket.
„Csak lármázunk az északír akcentusunkkal,
Te mit keresel itt egyáltalán?
„Én sem tudom, mit keresel itt.”
Hogy kezdődhet? A kisbabák nekiállnak...
„Nem jó! Így kell...
Maradj itt és gyakorolj!”
Kurvára hátul kell kiejteni mindent.
Az északír kiejtés hallatán megesett, hogy valaki tüsszentett,
és rögtön felismertem, hova valósi.
A tüsszentéséből!
A dubaji reptéren a mellettem ülő fickó tüsszentett.
Az ég szerelmére!
„Északír vagy?”
„Igen, Belfastból származom.”
„Gondoltam.”
Szeretem Belfastot. Remek város.
A műsoraim jól sikerültek, csodás volt a közönség.
Szívélyes emberek.
Volt egy kis szabadidőm,
szóval meglátogattam
a legnépszerűbb látványosságot
egész Észak-Írországban.
Ez nem más, mint a Titanic-negyed.
A Titanic építését mutatja be.
Belfastban építették,
és erre ők hihetetlenül
büszkék.
Mintha nem tudnák, mi történt a Titanic-kal.
Ahol megépült!
A múzeumban így szóltam az egyik dolgozóhoz:
„Elnézést, tisztában vele, mi történt a Titanic-kal?”
„Itt még minden rendben volt vele.”
Nem ez a lényeg, haver.
Észak-Írország után Amerika volt soron.
Az amerikaiak
az igazat megvallva remek közönség. Csodásak!
Egyértelmű, hogy másra sem vágynak,
mint egy csodás estére!
Ez az!
Vadak!
Hát, ami a briteket illeti, és ne feledjék,
én is az vagyok...
Az amerikai műsorom alatt az emberek megvadultak.
Ujjongtak, éljeneztek, nevettek.
Később megnéztem a közösségi médiát.
Ezt írták: „McIntyre csodás volt!
Kitett magáért, fergeteges volt!”
Itt nem kapok ilyen fogadtatást őszintén szólva.
A britek legfeljebb ennyit mondanak:
„Nem okozott csalódást.”
Még ha boldogok is vagyunk,
a kiábrándító jelző nem maradhat el.
Mások így értékelnek: „Meglepően jó.”
Miért van meglepve?
Ön vett jegyet!
A britek elvárások nélkül érkeznek.
„Nem hiszem, hogy jót fogok mulatni ma este.”
„Meglepően jó volt, ugye, Pam?”
A világkörüli turné állomásai közül
a legviccesebbek és legváratlanabbak
az ázsiai műsorok voltak.
Először léptem fel Ázsiában.
Hongkong és Szingapúr volt terítéken.
Sosem jártam ezelőtt még Ázsiában.
Lehet, hogy meglepetésként éri önöket,
de én
nem vagyok
ázsiai származású.
Tudom,
hogy ázsiai vonásaim vannak,
ez főleg akkor feltűnő, ha mosolygom.
Nos…
utánajártam.
A szüleim nem ázsiaiak.
A felmenőim között nincsenek ázsiaiak.
A gyermekeim sem tűnnek annak.
Én vagyok a háztartásom és a családom
egyetlen ázsiai képviselője,
és senki nem érti, mindez hogy következett be.
Magamat is ázsiai úriembernek néztem egyszer,
de ez egy igen lehangoló eset volt.
Landolt a gépem,
és tudják, előfordul, hogy újságokat raknak ki.
Tehát sétálok kifelé, kicsit kábultan
a hosszú úttól, és a szemem sarkából meglátom
magamat a Daily Mail címlapján.
A szívem is megállt. „Mit vétettem?
Atyaég, mi történt? Mi találtak rólam
a repülőút alatt? Ó te...
jó ég! Mi történt? Úristen!”
Kim Dzsongun volt az.
Lehet, hogy lesz ennél nyomasztóbb pillanat
az életemben,
de az még várat magára.
Az a szomorú igazság,
hogy valószínűleg fel tudnám oldani Kim Dzsongun iPhone-ját
a kövér ázsiai arcommal.
Lehet, hogy az FBI elküld a phenjani palotába,
hogy állami titkokat csenjek el az éjszaka leple alatt.
„Tud szobáról szobára lopakodni, míg mások alszanak?”
„Minden éjjel gyakorlok. Én vagyok az emberük.
Mondják el, hol recseg a padló, a többit megoldom.”
Amikor Hongkongban voltam,
érdekes fejlemény történt.
Nem számítottam rá.
Tudniuk kell, hogy gyönyörű a nejem.
Nem az én súlycsoportom.
Igazán dögös.
Sokkal szebb nálam, és ezt mindenki, akivel találkozunk,
az orrom alá dörgöli.
Nem bírnak magukkal.
Ránk néznek és azt mondják:
„Miért?”
Nem értik.
Ő kétségkívül egy tízes.
Én viszont
némi diétával, lebarnulva, távolról nézve,
rövidlátástól szenvedve,
és gyér megvilágításnál talán egy hatos vagyok.
Vagy egy ötös.
A reakciójukból ítélve inkább négyes.
Semmi baj, nem érdekel.
Hongkongban ugyanis
kurvára kilences vagyok.
Kilences!
Ezt a külcsínt
csipázzák.
Van egy kicsit ázsiai,
menő, brit, James Bond jellegű beütésem.
Amint megérkeztem, a lányok vihogtak.
„Úristen!”
Nem értettem a dolgot.
Senki nem reagált még így rám.
Sokan odajöttek: „Elnézést, hova valósi?
Olyan érdekes arca van.
Üdv!”
Tetszettem nekik,
mert letolták az arcmaszkjukat, hogy flörtöljenek.
„Helló, idegen!
Mi a helyzet?”
Egy lány odajött hozzám: „Elnézést,
te egy modell vagy?”
Modell?
„Nem. Miről beszélsz?”
„Pont úgy nézel ki, mint a srác a Paco Rabanne reklámból.”
Hongkongban fut egy Paco Rabanne reklámkampány.
Úgy nézek ki, mint az egyik srác.
Még jobban is!
Hongkongban Paco Rabanne modell vagyok.
Ebben az országban sosem kaptam még reklámmunkát.
Hacsak egy plus size márka nem rukkol elő egy kabicickós kollekcióval,
nem hiszem, hogy ez a jövőben változni fog.
„Szerezz be te is egy a kabicickós zakót!
Minden mellméretre!”
Kizárt dolog.
Sebaj, Hongkongban menő vagyok.
Mindez sajnos egy igen kellemetlen helyzethez vezetett.
A feleségem mindig gondoskodik rólam. Nem jött velem.
Egyedül turnéztam, nem tudtam aludni, nyafogtam,
jetlagam volt, szóval foglalt nekem egy masszázst a hotelben.
Mondta, hogy világhírű.
„Menj el, jobban fogsz aludni.”
Lemegyek a spa részlegbe, kitárom az ajtót,
gyertya és halk zene fogad.
A recepciós lányok vihognak, amikor meglátnak,
de hát csodás vagyok, most már hozzászoktam.
Szinte idegesítő. „Nézzétek!
A Paco Rabanne csávó! Úristen!”
Az egyik lány levette a maszkját, és kirúzsozta magát.
„Lehetetlen!”
Majd visszatette az arcmaszkot.
A rúzs átszivárgott a maszkon, mire odaértem.
Úgy festett, mint Joker a Batmanben. Nem szép látvány!
„Masszázsra jöttem.”
Mondta, hogy menjek be a férfi öltözőbe,
ami jobbra lesz,
odabenn lesz egy szekrény.
Benne köntös és papucs.
„Öltözzön át, aztán menjen tovább, a masszőr várni fogja.”
Meg is találtam a szekrényt.
Volt benne köntös és papucs, ahogy mondták.
De volt valami, amire nem számítottam.
Egy kis csomag eldobható…
alsónemű masszázshoz.
Senkinek sem szabadna ilyet hordania!
Egy zsinór átment az egyik csípőn,
egy másik a másik csípőn,
egy pinduri anyaggal középen.
Én viszont akkor láttam először eldobható masszázsgatyát.
Azt hittem, hogy arcmaszk.
Így hát az oldalpántokat a fülemre helyeztem.
Az arcomat pedig a golyóim helyére raktam.
Felvettem a köntöst és a papucsot,
és a gatyával az arcomon kimentem a folyosóra.
Bemegyek a masszázsszobára, mire a lány:
A gatya az arcán van!”
Levettem, mire ő:
„A csávó a Paco Rabanne reklámból!”
Hát nem csodálatos,
hogy a műsor ideje alatt
nem nyomkodjuk a telónkat? Kellemes, ugye?
Nézzünk csak körbe! Ez igen ritka pillanat!
Azta! Senki sem nézi a telefonját.
Mára bizonyára a telefonjukon vettek jegyet.
Pofon egyszerű a színház honlapján
helyet foglalni.
Az online jegyfoglalás roppant egyszerű.
A foglalás során van azonban egy furcsaság.
Nem mindig fordul elő,
és senki sem tudja, mi értelme.
Jegyet foglalnánk, mire a rendszer megkérdezi:
„Robot vagy?”
Rendkívüli kérdés.
Ezt még senki nem feltételezte rólam.
Kipipáljuk a dobozt, hogy nem vagyunk robotok.
„Ez nagyon fura, továbbléphetünk?”
A gép azonban nem hagyja.
„Le kell futtatnunk pár tesztet,
hogy megerősítsük, hogy ember vagy,
és nem robot.”
Azt gondolnánk, hogy ez a legkönnyebb teszt a világon.
„Sima ügy!
Csak igazolnom kell emberi mivoltomat.
Vannak embergyermekeim.
Nem vagyok robot. Essünk túl ezen!
Ez az egész időpocsékolás.
Mik a kérdések?”
„Íme néhány kép.
Melyiken látható kirakat?”
„Miért olyan nehéz ez?
Amúgy hol vannak ezek az ijesztő amcsi boltok?”
Néha a bolt több képen is szerepel.
Csak a főképet pipáljuk ki
vagy az összes képet körülötte? Mik a robotkvíz szabályai?
Így rákattintunk erre itt, arra ott és még arra is.
Elküldjük. Hibát jelez!
„Rossz válasz.
Még mindig azt gyanítjuk, hogy robot vagy.
Jöhetnek a hidak?”
„Nem tudom, azt hittem, hogy a boltok is mennek.”
Néha olyan sokat hibázom,
hogy megkérdezem a nejem, hogy robot vagyok-e.
A minap rájöttem,
hogy a gyerekeim nem tudják, milyen az élet internet nélkül.
Egész életükben volt internet.
Nem is értik, hogyan éltünk túl nélküle.
Erre nem tudok mit mondani, mert nem emlékszem.
„Tényleg nem emlékszem.”
Emlékezzünk vissza az internet hajnalára.
Emlékeznek az első évekre,
amikor minden weboldal előtt kimondtuk a www.-ot?
Micsoda időpazarlás volt!
Miért telt bele három évbe,
mire rájöttünk, hogy minden oldal így kezdődik?
„Megtalálnak a honlapunkon: www.amazon.com.”
„www.ebay.com”
„www.tripadvisor.com”
Egy-kettő igen gyötrelmes.
A Birkózó Világszövetség.
„Keressenek minket honlapunkon: www.wwwf.com.”
Nap mint nap ezt ismételgetni!
A Természetvédelmi Világalap.
„Adományozzanak
a www.wwf.com oldalon.”
Elvesztegettünk legalább két hetet a www. mondogatásával.
Gondoljunk csak vissza,
ha már az internet ennyire az életünk részévé vált,
idézzük fel az első jelszavunkat.
Az elménk tele van jelszavakkal.
Pokolian nehéz mindre emlékezni.
Megnyitunk egy honlapot,
és rájövünk,
hogy elfelejtettük a jelszavunkat.
Beírjuk, de néha letiltanak.
„Még egy lehetőséged van
emlékezni a saját jelszavadra,
te hülye barom.”
Bevalljuk, hogy nem tudjuk, mire olyanokat kérdeznek,
amikre nem tudunk felelni.
A saját életünkről!
„Kedvenc háziállata?” „Tényleg választottam egyet?”
Bejön a kutya, hogy ha nem ő az, lelép.
„Szó szerint kisétálok az ajtón.”
www.
A jelszavak!
Kezdetekben egyetlen jelszavunk volt.
Az első jelszavunk.
Mind fel tudjuk idézni.
Mindegyik regisztrációnál azt használtuk.
„Mi a jelszava?” „Ez az én különleges szavam.”
Aztán a cégek elkezdtek bedurvulni.
Beírtuk a jelszót, de gyenge volt.
„Ki vagy te, hogy ítélkezz?”
„Bocsi, az internet túl népszerű lett,
meg kell erősítenünk a jelszavad.”
Követelőztek is:
„Kell nagybetű is.
Sajnáljuk, nem fogadjuk el jelszavát,
hacsak nincs benne legalább egy nagybetű.”
Mind elméláztunk egy pillanatra,
aztán átírtuk nagyra az első betűt.
Ez megtette egy ideig.
De az internet még népszerűbb lett,
és a cégek legalább
egy nagybetűt
és egy számot kértek.
Ezúttal is a másodperc töredéke alatt
mind az egyes szám mellett döntöttünk,
és azt a nagybetűvel kezdődő jelszavunk végére helyeztük.
Egy ideig ez is átment a rostán,
mígnem felderengett
egy váratlan és izgalmas hajnal.
A különleges karakterek világa.
Nem is tudtuk, mik azok.
A cégek így már nagybetűt,
számot és különleges karaktert is kértek.
Rákattintottunk a gombra,
hogy lássunk példát
az előírt különleges karakterekre.
Végigfutottuk őket: „Lám-lám.
Nem is tudtam, hogy ezek különlegesek.”
Aztán a a tekintetünk
megragadt
a felkiáltójelen.
„Te velem jössz!”
A nagybetűs jelszavunk végére került
az egyes szám után.
Ebben a pillanatban
a London Palladium nézőterén ülők mind azt gondolják:
„Meg kéne változtatnom a jelszavam. Majd holnap!
Mindenképp.
Kell egy új különleges szó.
Meg kell változtatnom.”
Persze erről szólnak
a 20-as, 2020-as évek.
A technológia fejlődik és elvileg könnyebbé teszi az életünket.
Szerintem néha túl könnyűvé.
Nemrég új kocsit vettem.
Minden automatizált. Rám nincs is szükség.
Az első lámpák sötétben maguktól felgyúlnak.
Ha esik, az ablaktörlő magától elindul.
Kevesebb fizikai munkát végzek az autóban,
és ez összeadódik.
Ellustulunk, ha megtesznek helyettünk mindent.
A fiatalok néha mondogatják:
„Tekerd fel!
Tekerd le az ablakot! Anyu, tekerd fel! Tekerd le!”
Egész életükben viszont csak gombokat nyomogattak.
Mit sem sejtenek
azon évtizedekről, amikor mi kézzel csináltuk mindezt.
Nem könnyű. Sokszor beragadt.
Jót tett a bicepsznek.
Nem kell kondizni, tekerd le az ablakot!
Ha le volt tekerve, néha nekiállt esni.
Gyorsan kellett cselekedni!
Az elöl ülő utas áthajolt és tekert.
Akár egyszerre két ablakot is.
Minek ide konditerem?
Az új kocsimban az ülést is gombok vezérlik.
Az ülésmenti gombokkal megyek előre,
hátra,
állítom a háttámlát.
Gombokat nyomogatok.
Erre valók az ujjaink.
Régebben persze volt egy kar
a lábunk alatt.
Felhúztad, és hátrarepültél
a sínen a kocsi hátuljába.
„Most már hátul ülök!”
Láttuk a síneket fordított hullámvasút módjára.
Erélyes mozdulatokkal előrerángattuk magunkat
a vezetői pozícióba.
Jót tesz az izomzatnak.
Volt, hogy túlzásba estünk.
A kormánynál kötöttünk ki,
így visszalöködtük magunkat
óvatosan.
A férfiak a 70-es években jobb ágyasok voltak.
Fel-alá reszeltek a kocsijukban,
hogy megtalálják a kedvenc pozíciójukat.
Furcsa dolog történt a kocsiban a nejemmel a minap.
Lássuk csak,
a kapcsolatunk…
talán a férfiak egyetértenek velem,
olyan mint egy végtelen küldetés,
hogy megtudjam, hogy mit kéne csinálnom.
Sosem vagyok teljesen biztos a dolgomban.
Vezetek, ő az anyósülésen ül.
Roppant különös volt.
Elmegyek egy hely mellett,
aztán gyorsan visszatolatok.
Az ismert klasszikus mozdulattal
átkarolom és kicsit ráhajolok.
Aztán tolatni kezdek és...
szépen leparkolok.
Elég szép manőver volt.
Nem gondoltam túl.
A nejem rám nézett:
„Ez nagyon szexi volt!”
Gőzöm sem volt, miről zagyvál.
Körbenéztem.
„Miről beszélsz?”
„Nagyon szexi, amikor a férfiak ezt csinálják.”
„Milyen férfiakról beszélsz?
Kik ezek a szexi férfiak? Miről beszélsz?”
„Amikor így tolatsz,
az nagyon szexi, és te ritkán csinálod."
„Tessék? Miről zagyválsz?”
„Amikor átkarolsz és gyorsan tolatsz,
az nagyon szexi.”
„Röstellem, de leginkább…
a hálóban
próbáltalak felcsigázni
az elmúlt 20 évben.
Ki tudja, mikor jutott volna eszembe,
hogy autós manővereket vessek be
előjáték gyanánt.
Hol randizzunk?
Tolassunk egész este és szólsz, ha beindultál?
Most is belevághatunk, ha már itt vagyunk.”
Azt mondta, nem tehet arról, hogy mi izgatja fel.
„Van bármi más furcsaság,
amit szexinek találsz és tudnom kéne?”
Elgondolkodott. Csodás!
„Van a férfiaknak egy szokása.”
„Bocs, de kikről beszélsz?”
„Te nem szoktad csinálni, Michael.” „De mit?”
„Amikor a férfiak leveszik
a pulcsijukat, hátranyúlnak,
és aztán...
lerántják egy mozdulattal.”
Nyögdécselni kezdett.
„Az nagyon szexi!”
„Mi a francról beszélsz?”
„Hátranyúlnak és egy mozdulattal leveszik a pulcsijukat.”
„Az nem szexi, ahogy én csinálom?
Amikor megfogom az ujjakat,
és lassan, szakszerűen felmasírozom...
és aztán te lehúzod rólam?”
Azt felelte, hogy az nem szexi.
Azt gondoltam, hogy ezt tesztelnem kell.
Vettem az adást.
Pár hétre rá elmentünk randizni.
Beültünk valahova, iszogattunk, ettünk.
Hazaértünk, a gyerekek aludtak, és pulcsiban voltam.
„Itt az idő!”
Azt hittem, könnyű lesz.
Nem gondoltam, hogy gyakorolni kéne.
Az se esett le, hogy a szűkebb nyakú
pulcsim volt rajtam.
Így a hátam mögé nyúltam, nekifeszültem,
húztam, ahogy csak tudtam, és elakadtam.
Mintha lassan megszülettem volna.
Fogós szülés.
Ráadásul felhúztam magamat,
mert a pólóm is felcsúszott,
szóval a pocakom nyílt terepen lötyögött.
Mindezt vacsora után.
„Ne telj el kenyérrel, Michael!” „De olyan meleg.”
„Megeszed azt a krumplit?
Olyan fincsik, ne vesszen kárba.”
„Felezünk desszertet?” „Nem, eszem egy egészet!”
„Aprósütemény? Még szép!”
Megtettem mindent,
hogy szexi legyek.
Eltartott egy darabig, de végül felbukkantam.
Ott sem volt, lelépett.
„Kicsim...
bevetettem a szexi pulcsis dolgot.
Lemaradtál róla!
Tolathatnánk egy ideig,
aztán ágyba bújhatunk.”
Nos,
hölgyeim és uraim,
ezt nevezik pletykálásnak.
Hashtag...
túl sok információ.
Ezek után azt mondtam neki: „Kicsim,
unom ezt a bénázást.
Beszélgessünk!
Mondd el, hogy...
mondd el bátran,
hogy mitől indulsz be.
„Most komolyan?”
Mondtam, hogy
persze, tudni akarom.
„Mi indít be?”
„Komolyan?” „Igen.”
„Tényleg?” „Igen.
„Komolyan?” „Igen, mondd már el!”
„Tényleg?” „Igen.”
Erre ő: „A fekete férfiak.”
„Hogy vessem ezt be az évfordulónkon?”
Ennek dacára jól mennek a dolgok.
Együtt vagyunk. A gyerekek felnövőben.
Ozzy, a legkisebb, még gyerek.
Lucas 14, Ozzy pedig 11 éves.
Kisfiú még.
Egy igazán ragyogó elme.
Muszáj azonban leraknia az Xbox-ot,
egyszerűen muszáj.
Rohadtul függő, folyton játszik.
Mindig rászólok, hogy hagyja abba.
„Öt percet mondtam, 45 perce játszol.
Ezt jól megúsztad!”
„Máris jövök, Apu. Egy pill...
Elnézést, nem ilyen a hangja.
Sokkal középosztálybelibb ennél.
„Egy pillanat és jövök, papa.
Egy pár perc és befejezem.
Máris!”
Ki volt az első gyerek?
„Helló, a fiad vagyok. Meg vagy lepve?
Apa, lenne egy kérdésem.
Én East End-i vagyok...
te pedig kínai?
Nem fér a fejembe.
Miféle család ez?
Milyen?
Láttam anyát az utcán tolatni egy fekete szivarral. Mi van?
Egy pulcsit is kidobtak az ablakon. Boldognak tűnt.
Rég láttam ilyen boldognak. Vigyorgott.”
Nem tudom, ki az.
Mindig azt mondja, hogy egy perc.
Nem tudja, hogy mit jelent. Egyben mondja a két szót.
„Gyerünk lefelé! Kész a vacsora!”
„Jövök. Nem tudok, de mindjárt, ez egy fontos!”
Ez a Fortnite nevű lövöldözős játék.
„Fontos, mi?”
„Állítsd meg!” „Nem állítom meg, nem lehet.
Nem lehet. Ne...”
„Dehogynem!
Elég ebből! Állítsd meg!”
„Nem tudom. Akkor meg kell ölnöm magam.”
„Édesem, ez nem ennyire komoly.”
„Úgy értem, a játékban.”
„Akkor öld meg magad, nem érdekel.”
Minden este ez van. Felkiabálok: „Ozzy!
Öld meg magad, vacsora!
Lőjön le az egyik barátod! Bolognai van, mindjárt kihűl.”
Igazság szerint nem tisztel engem.
Nem tudom irányítani, nagy kópé.
Csak az anyjára hallgat. Kinevet!
Egyik nap elkiáltottam magam:
„Lefekvés! Fogat mostál?”
Azt mondta: „Apa, ne kiabálj!
Itt állok! Hallak téged.
Nyugi!”
Majd megkérdezte, hogy fáradt vagyok-e.
„Egy kicsit fáradt vagyok.”
A minap pedig:
„Alacsony a vércukorszinted? Kérsz valamit enni?”
„Miért is ne, egy kicsit...”
Elküldött lefeküdni.
Mostanában lett egy kutyánk.
Ez az első.
Vannak kutyarajongók!
Lett egy kis szőrpamacsom.
Egy cuki kis szőrcsomó.
Szőr McIntyre.
Nagyon rendes kutya. Ragaszkodó típus.
Hogy miért ragaszkodó? Ilyen a természete.
Egyes fajtáknak eltér a természete.
Mint a kocsivétel. Felmentem egy oldalra, www.blabl...
www.mikutyaféle.com
Sokat megtudhatunk a különféle fajtákról:
hogy mekkora mozgásigényük van,
mennyit esznek, vedlenek-e,
és hogy viszonyulnak az emberekhez.
Mennyire ragaszkodóak?
Öt csillag volt a maximum,
és én az ötcsillagos kutyák közül válogattam.
Miért tartanék állatot,
ha az nem szeret?
Ötcsillagos ragaszkodó kutya a golden retriever,
a labrador és az én kutyám, a kis norfolk terrier.
Ragaszkodásból ötös.
Sokatmondó, ahogy rám néz. Elképesztő!
„Nagyon szeretlek.”
Norfolki akcentust a norfolk terriernek.
Nem tudom, hogy beszél,
de a képzeletemben így.
„Szeretlek! Köszönöm, hogy a gazdám vagy.
Köszönöm, hogy a házadban lakhatok.
A berendezés csodás, egyszerűen gyönyörű.
Akár belsőépítész is lehetnél.
Bármire képes vagy, amit a fejedbe veszel.
Ha rád nézek, úgy érzem magam, mint azok az ázsiai nők,
teljesen megbabonázol. Csodás vagy!
Imádom, hogy amikor felemeled a kezed, kabicickód van.
Imádom, hogy éjszaka kimész hugyozni.
„Felébredt? Mekkora figura!”
Imádom, hogy a kádból kilépve vörös a lábad,
az egyik karod és a golyóid.
Egyszerűen imádom!
Hiányzol, ha elmész.
Félek, hogy megharap egy cápa Ausztráliában.
Félek, hogy a töködik emelet ágyékán landolsz.
Nem vagy robot.
Te vagy az legeredetibb ember a világon.
Szeretlek! Megszállottan. Ha elmész…
tudom, hogy alaptalan, de félek, hogy meghalsz.
Bebeszélem magamnak, hogy meghalt a gazdám,
életem igaz szerelme lelépett és kimúlt.
Aztán hazajössz,
aminek én nagyon örülök,
hiszen ragaszkodásból ötös kutya vagyok!
Ilyen a kutyám.
Ötcsillagos.
Nagyon kedves.
Megnéztem, hogy melyik fajták nem ötcsillagosak ragaszkodásból.
Egycsillagos
a csivava.
Azok a kis mexikói gülüszemű kutyák
utálják az embereket.
Sokféle kutyával összefutunk
kutyasétáltatás közben.
A parkban folyton szagolgatnak
és kutyákat kajtatnak.
Pazar, amikor meglátják egymást.
Mire vágynak?
Nos, az én kutyám
egy rövidke légyottra,
hogy megszaglássa a másik kutya hátsóját.
Nagyon fura! Ezt teszi:
„Elnézést, megszaglászhatlak?”
A másik nyugtázza, aztán nekiállnak...
Majd ő is odatartja a sajátját.
Aztán megköszönik egymásnak és vége.
Meglátják egymást,
és a másik kutya bámulja.
Vannak cudar kutyák is.
Nem kérnek a szaglászásból, hisz kölyök.
A német juhászkutya odajön délcegen:
„Én német juhász vagyok.”
A kutyám csak szippantana gyorsan egyet.
„Még mit nem, te kis buta!
Kis töpszli!
El sem éred a fenséges hátsóm.
Szaglászni szeretnél?
Undorító! Tágíts innen!”
Majd jön a francia uszkár.
„Én vagyok a francia uszkár.”
A kutyám már ott is terem: „Szia! Bocsi,
az imént egy német juhász elbánt velem,
de hátha téged megszaglászhatlak.”
„A Brexit előtt igent mondtam volna,
de csalódtam.
Szerintem rosszul döntöttetek.
Előtte talán, most nem,
a döntésetek sértő a franciákra nézve
Kiléptetek!
Szabad mozgást akartok?
Lejárt a szabad fenékszagolgatás ideje!
Sipirc!”
Következik az afgán agár.
„Kérem, ne.
Normális esetben hagynám,
de nehéz idők járnak nálunk.
Haza kell mennem.
Sok a zavargás. CNN-t kell néznem.
A hátsóm jelenleg nem érhető el.”
Azért vannak kedves ebek is,
mint például a skót terrier.
„Üdv!
A lakoma tálalva!
Habzsolj!
Csak nyugodtan, nem sietek sehova!
Majd én is megnézlek magamnak később.
Ez az, haver!”
Na de a csivavák!
Ha látunk egy csivavát,
a gazdi rögtön ugrik:
„Vigyázzon!
Egy kicsit harapós.”
Látszik is a tekintetében.
„Még szép, hogy harapós,
hisz ragaszkodásból egyes!
Nézzen utána!”
A kutya is egyetért: „Egyes vagyok,
Miért vett meg? Utálom.
A többi embert is utálom.
Miért nem nézett utána az interneten?
Ha közeledik, próbálom megharapni,
mert utálom az ábrázatát.
A gyerekeit és a férjét is.
Ha elmegy hazulról,
remélem, hogy elpatkol.
Imádkozom azért, hogy így legyen.
Vegyél már ki a táskádból, te szipirtyó!”
Egy csillag.
Hölgyeim és uram, köszönöm,
hogy eljöttek ma este!
Köszönöm szépen! Jó éjt! Bravó!
Nagyon kedvesek!
Köszönöm!
A fentieknek is!
Csodás közönség!
Köszönöm szépen! Jó éjt!
A feliratot fordította: Karsai Veronika