Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Toivottakaa tervetulleeksi lavalle -
Michael McIntyre!
Bravo!
Hyvää iltaa, naiset ja herrat!
Tervetuloa -
Netflix-spesiaaliini!
Pannaan tuulemaan!
Kiitos!
Totta puhuen halusin olla hieman paremmassa -
fyysisessä kunnossa spesiaalia varten.
Suunnittelin sitä, mutta se ei käynyt toteen.
En olisi maininnut sitä, mutta puku räätälöitiin keholleni noin vuosi sitten,
mutta minulla ei valitettavasti enää ole sitä kehoa.
Puku kinnaa hieman.
Minun pitää ilmaista itseäni tämän rajan alapuolella.
Tulette huomaamaan, että minun pitää ilmaista itseäni alempana tänään,
koska jos nostan käsiäni ylemmäs,
käy näin.
Takista tulee tissit.
Se on tiukan takin uskomattoman epäsuotuisa sivuvaikutus.
Minulla on tällä hetkellä hieman pulleat posket.
Valitettavasti pulleisiin poskiin liittyy pari ongelmaa.
Hankin uuden iPhonen muistaakseni noin vuosi sitten.
Siinä on kasvojentunnistus.
Uuden puhelimen ruutuun katsotaan, jotta se muistaa käyttäjän kasvot.
Puhelin avataan katsomalla.
Ei koodilla, vaan kasvoilla.
Puhelimeni ei enää tunnista lihavia kasvojani.
Se ihmettelee: "Kuka tuo lihava varas on? Varastitko Michaelin puhelimen?"
Voin avata sen vain näin.
Se johtuu vanhenemisesta. Vaimoni on samanikäinen.
Vuosia kaikki oli samanlaista,
mutta nyt asiat muuttuvat vähitellen. Emme ole vanhuksia, mutta eron huomaa.
Emme voi esimerkiksi valvoa myöhään, koska simahdamme.
Puoli kymmenen on liian myöhä.
Väsymme.
Tiedättekö, kun Netflixiä klikatessa kuuluu pum pum -ääni?
Sama ääni kuuluu, kun päämme osuvat tyynyyn simahtaessamme.
Emme vain jaksa.
Toinen asia, jota on alkanut tapahtua...
Pakko myöntää, etten ole tästä ylpeä.
Olen itse asiassa hyvin pettynyt, että minulle käy niin näin nuorena.
Niin ei käy joka yö.
Mutta toisinaan herään keskellä yötä, koska minun pitää käydä pissalla.
Se on hyvin masentava muutos.
Vanhempi herrasmies taputti tuolle.
Onpa hauska hetki.
"Olen tukenasi, ystävä."
Rakkoni toimi ennen.
Kuten monet nuoret rakot täällä, nukuin ennen öisin.
Rakko ja minä toivotimme toisillemme hyvät yöt ja kauniita unia.
Aamulla herätessäni rakkoni sanoi:
"Olen täynnä, mutta ei syytä huoleen. Tyhjennä minut, jos poikkeat vessaan.
Ota rennosti. Ei ole mikään kiire.
Syö aamiaista ja juo mehua.
Ota smoothieta, teetä tai kahvia.
Muroja, lisää maitoa, kaikki käy. Pärjäilen kyllä -
ainakin keskipäivään asti."
Ei enää.
Nyt ollessani keskellä yötä umpiunessa rakkoni lähettää viestin aivoihini,
jotta näen unia, joissa pissaan housuuni.
Se herättää minut näin.
Saatan nähdä tavallista ahdistavaa unta.
Olen taas koulussa tekemässä koetta, johon en ole lukenut.
Keskellä outoa unta katson alas -
ja olen pissannut housuuni. Herään paniikissa. Tuliko housuun?
Rakkoni sanoo: "Melkein! Meidän pitää mennä nyt heti paikalla!"
Makaan ajatellen: "En halua nousta ylös.
Kello on kolme yöllä. En vain halua."
Rakko ei kuitenkaan luovuta.
"Sinun pitää valitettavasti herätä. Tilanne on paha. En taida selvitä siitä."
Pitää nousta sängystä ja mennä sen ympäri,
ulos ovesta ja vessaa kohti. Se on tuolla.
Kierrän sängyn, koska vaimoni nukkuu oven puolella. Se on hänen puolensa.
Tämä on minun puoleni, ja tuo hänen.
Niin on ollut 20 vuotta.
Se ei ikinä muutu. Kaikilla on puolensa.
Oletteko käyneet kumppaninne puolella? Se on mitä oudoin tunne!
"Huone on sama, mutta se näyttää erilaiselta täältä!
En pidä tästä!"
Minun pitää kiertää sänky, enkä saa herättää häntä.
Hän ei saa enää sen jälkeen unta ja syyttää minua heräämisestään.
"Miksi herätit minut meluamalla?"
Pitää varmistaa, ettei hän herää. Jos niin käy,
hän tarttuu väistämättä puhelimeensa,
mikä tarkoittaa kenkien ostamista.
Hän ostaa puhelimellaan todella paljon kenkiä nettikaupoista.
Hän ostaa kenkiä kylvyssä,
liikennevaloissa ja kerran vuoristoradassa ylöspäin mennessä. Hän on koukussa.
Se maksaa maltaita.
Selitän tilanteen vakavuutta.
Eräänä iltana olin läppärilläni sängyssä.
Hän oli vieressä puhelimellaan.
Lapsemmekin olivat huoneessa tableteilla, ja televisio oli edessämme.
Se oli ihana nykyperheen hetki.
Kyllähän me puhummekin.
WhatsApp kilahtaa ja kyselemme, kenen puhelimesta ääni tuli.
"Olitko se sinä vai minä?" "Luurisi taisi piipata."
"Kiitos. Totta tosiaan." Sitten palaamme laitteillemme.
Kerran käytin nettipankkia.
Näin rahan katoavan tililtä reaaliajassa.
Aina päivittäessäni sivun tilillä oli vähemmän rahaa.
"Teetkö tätä nyt, kulta?"
"Kengät ovat kauniit, kulta! Oli pakko!
Älä päivitä sivua, jos häiritsee."
"Jätä jotain aamuksikin!"
Hänen herättämisensä maksaa maltailta.
Minun pitää siis hiippailla vessaan.
Se on helpommin sanottu kuin tehty lattialautojen takia.
En tajunnut lattialautojemme natisevan, kunnes aloin kävellä niillä keskellä yötä.
Laudat eivät koskaan pidä ääntä päivisin.
Heti, kun jalkani nousee sängystä keskellä yötä...
Vaimoni pyörii sängyssä.
Hänen kätensä kurottaa alitajuisesti kohti puhelinta.
"Ei!"
Yritän löytää natisemattoman...
"Vittu!"
Sitten lisään vauhtia.
Aivan kaikki pitää ääntä öisin.
En edes tiennyt,
että meillä on poistopuhallin,
kunnes aloin pissata yöllä.
Menen vessaan ja laitan valot päälle...
Mitä poistamme? En ole edes aloittanut.
Se on maailman kovaäänisin kapine! Se herättää vaimoni!
Kytkimiä ei ole kahta erikseen valoa ja poistopuhallinta varten.
Katkaisin on sama.
Jos haluaa valon päälle, käy näin.
Se herättää vaimoni varmasti.
Siksi pitää siis pissata pimeässä.
Äänten kanssa pitää olla erityisen tarkka,
koska pitää odottaa loiskahdusta.
Veteen ei voi pissata, koska siitä tulee liikaa meteliä.
Vaimoni herää siihen.
Ensin pitää osua veteen ja sitten perääntyä heti,
jotta löytää täydellisen kohdan vessanpöntöstä veden ympäriltä.
Yöpissaaminen on kaikille tuttua!
Pimeässä virtsaaminen.
Joskus pissasta kuuluu erilainen ääni.
"Taisin pissata lattialle.
Ylikompensoin."
Sitten sytyttää valon.
"Kyllä. Pissasin lattialle."
Pitää heittää vessapaperia lattialle.
Siitä pitää tehdä jonkinlainen jalkamoppi,
jolla voi poistaa oman pissan kylpyhuoneen lattialta.
"Miten elämä sujuu, Michael?" "Moppaan omaa pissaani aamukolmelta.
Muuten olen todella onnellinen."
Sitten palataan sänkyyn.
Kun menen makuuhuoneeseen, näen vaimoni kasvojen loistavan.
Puhelin.
Kuin kauhuelokuvassa.
Silmämunissa näkyy kengät.
"Pitikö sinun metelöidä, Michael?
Ostin juuri kolme paria kenkiä."
Hitto!
Kuseminen maksoi minulle 600 puntaa! Arvonlisävero päälle!
Taidan hankkia katetrin ihan vain säästääkseni rahaa.
Olen itse asiassa aloittanut...
Tämä on muuten hyvä neuvo.
Olen alkanut juoda Beroccaa ennen nukkumaanmenoa,
jotta pissani loistaa pimeässä, ja näen tilanteen tarkasti.
Muistan, mitkä lattialaudoista natisevat.
Tiedän, mitä kohtia pitää vältellä. Alan olla siinä aika hyvä.
Vanhetessa taito harjaantuu entisestään.
Kasikymppisenä olen kuin Ninja Warrior.
Olen keskellä yötä salaa pissaava eläkeläinen.
Siinä iässä pissaa ei juuri irtoa.
Sitten tajuan pissanneeni vierashuoneen komeroon,
mutta tämähän on vasta edessä!
Hyvä asia on se,
että yöllä pissaamisessa on hyvääkin.
Saan vaimon nukkuessa tilaisuuden säädellä lämpötilaa -
makuuhuoneessa, sillä hän tykkää nukkua arktisissa olosuhteissa.
Hän nukkuu ikkuna auki ja sanoo sitä huoneenlämmöksi.
Ikkuna auki ei ole huoneenlämpöä. Se on pikemminkin ulkolämpö.
Yhtä hyvin voi nukkua teltassa pihalla.
Jääkylmää!
"Laitetaanko lämmitys päälle?"
"Makuuhuoneessa ei saa lämmittää. Kurkku tulee kipeäksi."
"Kurkkuni on melko kipeä, koska siihen muodostuu jääpuikkoja!"
Olkoon. Hän saa, mitä ikinä haluaa.
Asumme yhdessä. Jos hän haluaa kylmää, otan itselleni toisen peiton.
Ei hätää. Ongelmani on se, että hänellä on outo suhde lämpötilaan.
Makuuhuoneen pitää olla jääkylmä,
mutta kylvyn taas kuuminta maailmassa.
Vaimoni kylpy on laavaakin kuumempi.
Hänen kylpiessään koko talo höyryää.
Autot ajavat kadullamme sumuvaloilla.
"Mitä talossa tapahtuu?"
Hän huutaa kylvystä usein höyryn läpi:
"Haluatko käydä kylvyssä jälkeeni?"
"Keitänkö siinä pastaa? Ei kiitos."
Vaarallista.
Kaikki ovat joskus olleet liian kuumassa kylvyssä.
Se on yleensä omaa syytämme, kun ei ole aikaa odottaa.
Käytämme kuumaa ja kylmää hanaa, eikä ole aikaa odottaa sopivaa lämpötilaa.
Ajattelemme, että se saa kelvata.
Veden valuessa touhutaan muuta. Tilanne paljastuu jalan osuessa veteen.
Heti, kun jalka osuu veteen,
sen tajuaa olevan liian kuumaa.
Sitä ei tajua, ennen kuin on jo vedessä.
Sitä alkaa laskeutua veteen,
ja jalkojen palamisen tunteella kestää hetki -
siirtyä aivoihin, jotka kertovat siitä.
Tiedon pitää kulkea melko pitkä matka.
Kylpyyn laskeutuessa ajattelee, että jokin tuntuu olevan pielessä.
Sitten tajuaa.
Pitää päättää sekunnin murto-osassa, lähteekö vai jääkö.
Monesti kylpyyn ei voi jäädä.
Sitten sitä seisoo alasti kylppärissä.
Alas katsoessaan näkee sukan muotoiset palaneet kohdat jaloissa.
"Mitä teinkään itselleni?"
Sitten pitää korvata kuumaa kylmällä,
jolloin käsi pitää uhrata, jotta saa irrotettua viemäritulpan.
Tulpan poistaminen on vaarallista.
Kädelle pahoittelee etukäteen kivusta ja käskee sitä valmistautumaan.
Joskus tulpasta ei saa kiinni ja voi menettää kätensä.
Meistä rohkeimmat,
joita on täällä paljon ja joihin itsekin kuulun,
kauhovat veden pintaa.
Kylpyyn astutaan kivusta huolimatta -
ja pintaa kauhotaan.
Kylmä hana laitetaan päälle ja kauhotaan hullun lailla.
"Voin muuttaa tilanteen! Sehän paranee nyt jatkuvasti!
Ole rohkea!"
Sitten tietää luonnostaan, että on aika vaihtaa suuntaa.
"Tilanne paranee jatkuvasti!"
Sitten vettä pitää kokeilla.
Voiko kylpyyn jo istahtaa?
Sitten sitä valitsee takalistonsa,
jota kastetaan veteen vain hieman sen lämpötilan tarkistamiseksi.
Silloin valitettavasti usein unohdan, että minulla on pallit.
Itse asiassa en oikeastaan unohda.
Kyse on kulmasta, jossa ne roikkuvat.
Pallini roikkuvat lähimpänä vettä takamukseni sijaan.
Se on ikävä yllätys.
Ne ovat ihmiskehon herkin osa.
Ne ovat ihmiskehon viimeinen osa,
jolla haluaisi kaikista mieluiten kokeilla kiehuvaa vettä.
En ole koskaan kokeillut siten teetä, jonka sanotaan olevan liian kuumaa.
"Sehän selviää pian, ystäväni."
"Olet oikeassa.
Hieman lisää maitoa.
Loraus vain.
Kokeilin sitä juuri kauhomisen karaisemilla palleillani."
Tässähän tulee oikein jano.
Vesi on pullotettua.
Etiketti on otettu pois, jotten mainosta.
Pelätään, että Netflixin katsojat haluavat näyttää minulta.
Kuvitelkaa. "Mitä hän juo?"
Eviania tietysti.
Jos sitä mietitte. "Live young, Evian."
Keskiluokkaiset rakastavat pullovettä.
Se on väritöntä, hajutonta ja mautonta merkistä huolimatta.
Brändäys ja markkinointi saavat ihmiset pitämään eri merkeistä,
kuten Vossista, Fijistä tai Buxtonista. "Olen Highland Spring -tyyppi."
Vesi on samaa.
He loukkaantuvat ravintoloissa, kun tarjoilija ottaa juomatilauksen.
"Saisimmeko vain vettä? Hiilihapoton vesi käy hyvin."
Joskus tarjoilija ehdottaa hanavettä.
Se on kamala hetki.
Yhtä hyvin voisi ehdottaa lätäkköä.
"Voin kauhoa sadevettä jalkakäytävältä."
Ihmiset loukkaantuvat.
"Kuinka kehtaat? Yritätkö myrkyttää minut ja lapseni?
Luuletko, ettei minulla ole varaa pulloon?
Juomme Eviania tai jotain.
Vuoren kuva pullossa tuo varmuutta. Emme halua ällöttävää hanavettä.
Emme tiedä hanojenne, säiliöidenne ja putkienne kuntoa.
Kuvottavaa. Säiliöissä on rottia.
Vesi on kulkenut viemäreissä vuosisatoja.
Yritätkö antaa sitä minulle? Kuvottavaa."
"Jäillä?"
"Kyllä. Jäädyttäisitkö paskaveden ja laittaisitko sen pulloveteen?
Emme ole miettineet tätä loppuun asti.
Haluamme kokea hitaan kuoleman,
kun myrkytetty rottavesi sekoittuu Evianin puhtauteen."
Tämä on huippuhetki kiertueellani, jota olen tehnyt silloin tällöin.
Olen kiertänyt ympäri maailmaa.
On jännittävää päättää se kotikonnuilla,
sillä olen käynyt kaukaisissa paikoissa.
Kaukaisin paikka, jossa minä tai kukaan teistä on käynyt, on Uusi-Seelanti.
Uusi-Seelanti on...
Uusi-Seelanti on mahtava paikka.
Sinne matkustamisessa kestää 24 tuntia.
Siinä hukkaa kokonaisen päivän. Hullua.
Matkaväsymys on musertavaa.
Laskeuduin Uuden-Seelannin Aucklandiin ja halusin sopeutua aikavyöhykkeeseen.
Aloin säätää kelloani ja kysyin lentoemännältä kellonaikaa.
Kysyin, kuinka suuri aikaero on.
Kuulemma 12 tuntia edellä.
"Uusi-Seelanti on 12 tuntia edellä."
Aloin siirtää kelloa 12 tuntia eteenpäin.
Näin sivusilmällä, kun lentoemäntä katsoi minua kuin idioottia.
Ajattelin, että menisi jo toljottamasta.
Olin siirtänyt kelloa kahdeksan tuntia ja tajusin laskeutuvani samaan aikaan.
Päätin olla fiksu ja siirtää sen takaisin.
"Kiitos. Pärjään itsekin. Kiitos avusta."
Uudessa-Seelannissa puhutaan suun etuosalla.
He puhuvat melko nopeasti.
He vaihtelevat vokaaleja. Heillä on niihin erikoinen suhde.
He vaihtavat vokaalin aivan toiseen.
Australiassa puhutaan kaikessa rauhassa.
He itse asiassa pitävät vokaaleista.
Vokaalin nähdessään he päättävät viipyä sen ääressä tovin.
"En näe mitään syytä -
kiirehtiä tämän lauseen kanssa.
Pysytään vokaalin äärellä."
Uudessa-Seelannissa vokaaleja vaihdellaan.
Minulle kävi pieni kommellus vokaalien vaihtamisen suhteen,
mutta sanon aivan suoraan, että se oli aika rivoa, vaikkakin hauskaa.
Kirjauduin hotelliin Aucklandissa.
Vastaanottovirkailija halusi kertoa uudesta uima-altaasta,
joka oli kuudennessa kerroksessa.
"The six floor."
Altaan vieressä oli terassi eli "deck" e-kirjaimella.
Sitä kutsuttiin nimellä "deck", ja niin luki myös hissin napeissa.
Kirjautuessani hän kysyi: "Are you gonna spend some time sitting on the deck?"
"Teet minusta melkoisen olettamuksen."
"There's a lovely big deck on the sixth floor."
"There's a lovely big dick on the sex floor?
Mikä paikka tämä oikein on?"
"The deck is just for hanging out."
"Eikä ole!"
"Varovasti. Siellä voi olla liukasta. Laudat ovat kovaa puuta."
"Koeta nyt käyttäytyä!"
Siellä ollessani piipahdin tietenkin myös Australiassa.
Kaunis maa. Pidän australialaisista.
Mukavia ihmisiä. Täälläkin on australialaisia. Tervetuloa.
He ovat intensiivisiä ja iloisia.
He ovat kiitollisia vierailijoista.
"Helvetti, tulit tänne asti!" Loistavaa.
Se on kuin kaunis lomakohde.
Rannat ja maisemat ovat kauniita.
Ongelma on, kaikella kunnioituksella, että haitkin ovat päättäneet olla siellä.
Ne kiertävät Australiaa odottaen, että australialaiset menevät veteen.
Arvatkaa mitä? Australialaiset tekevät niin jatkuvasti.
Rannalla australialaiset kysyivät, menenkö uimaan vilvoitellakseni hieman.
Vedessä oli kuulemma ihanaa.
"Enpä usko. Näin on hyvä."
"Miksi ei?"
"Miksipä ei?"
"Koska siellä on haita." "Niin, muttei aina."
"Minulle riittää jo se, että niitä on joskus ollut yksi."
"Älä viitsi, Mickey. Elä täysillä."
"Niin. Kunnes se loppuu. Ehkä tänään, kun hai hyökkää."
"Jäät todennäköisemmin auton alle."
"En, kun olen uimassa. Jään rannalle.
Vilvoittelen täällä toisella tavalla."
Australiassa näin ikävä kyllä miehen... Tämä ei ole hauskaa.
Hän oli kunnossa.
Hai oli hyökännyt hänen kimppuunsa, mutta hän oli kunnossa.
Hai puri häntä käsivarteen.
Ei saisi nauraa.
Yritän sanoa, että uskon todella,
ettei hai olisi käynyt hänen kimppuunsa,
jos hän ei olisi mennyt veteen.
Uutistoimittaja haastatteli häntä sairaalassa sängyn päädyssä.
Miehen käsi ja kaula olivat paketissa.
Hän pyysi nätisti miestä kertomaan, mitä oikein tapahtui.
Hän sanoi: "Minä vain tavallaan -
surffasin valtameressä,
ja yhtäkkiä hai tuli kirjaimellisesti -
kuin tyhjästä."
Ei aivan.
Hai oli omassa elinympäristössään.
Itse tulit kirjaimellisesti kuin tyhjästä tarjoamaan itseäsi välipalaksi.
Lautasella. Kirjaimellisesti pitkällä ja kapealla tarjottimella.
Tule pois vedestä.
Hän ei sanonut haastattelussa:
"Olin tyhjentämässä tiskikonetta neljännen kerroksen asunnossani.
Vedin yläritilän esiin mukiani varten,
ja hai tuli kirjaimellisesti kuin tyhjästä ja hyökkäsi käteni kimppuun."
"Olin kotimaan lennolla Adelaideen.
Katsoin ikkunasta. Siiven päällä oli hai."
Olette kai huomanneet, että tykkään matkia aksentteja.
Pidän aksenteista. Kaikkialla maailmassa on kehitetty omanlainen puhetapa.
En tiedä, mistä se alkaa, eikä kukaan tiedä, miten se kehittyy.
Italialaisaksentti on kaunis. Kauniit italialaiset puhuvat kauniisti.
En tiedä, miten se kehittyi, mutta seksikkäin tapa kommunikoida -
on puhua italialaisaksentilla. Kaikki pitävät siitä, miten he puhuvat.
Eikö?
Ranskalaiset kuulostavat äkäisiltä, mutta puhuvat melko hienosti.
Kaikista maailman aksenteista se, jonka pitäisi minusta ehkä muuttua...
En halua olla epäkunnioittava sieltä olevia kohtaan,
mutta kyseessä on pohjoisirlantilainen aksentti.
Mistä siinä oikein on kyse?
Sitä ei ole helppo matkia.
Pohjois-Irlannissa on päätetty,
että paras tapa kommunikoida -
on tehdä kaikki näin kurkun takaosassa.
He vain ääntelevät. Siitä ei saa selvää.
Heitä ei edes ymmärrä.
"Ääntelemme Pohjois-Irlannin aksentilla.
Mitä edes teet täällä? "
"En tiedä itsekään, miksi olen täällä."
Mistä se sai alkunsa? Vauvat vain itkevät.
"Ei. Itke näin."
"Jos aiot jäädä tänne, itke näin."
Ääni tulee aivan kurkun takaosasta.
Pohjoisirlantilainen aksentti on ainoa, jolla voi aivastaa niin,
että kuulija tietää sen perusteella, mistä aivastanut henkilö on kotoisin.
Olin Dubain lentokentällä, ja vieressä istunut mies aivasti.
"Atsiu."
Voi hyvänen aika.
"Oletko Pohjois-Irlannista?"
"Kyllä. Olen Belfastista."
"Niin arvelinkin."
Se on kiva paikka.
Belfastissa oli hyvä yleisö.
Ihmiset olivat ystävällisiä.
Minulla oli siellä luppoaikaa, joten menin paikkaan,
joka on koko Pohjois-Irlannin kaikkien aikojen suosituin turistikohde.
Sen nimi on Titanic Quarter.
Se esittelee Titanicin rakentamista.
Laiva rakennettiin Belfastissa, ja he ovat siitä uskomattoman -
ylpeitä.
Ihan kuin he eivät itse tietäisi, miten Titanicille kävi.
Kysyin museon työntekijältä:
"Anteeksi, mutta tiedätkö, mitä Titanicille tapahtui?"
"Se oli kunnossa täältä lähtiessään."
En tiedä, onko se tässä tärkeintä.
Sieltä suuntasin kiertämään Amerikkaa.
Amerikkalaiset ovat... He ovat loistava yleisö. Pakko sanoa.
Amerikkalaisyleisö on aina innoissaan ja valmiina hauskaan iltaan.
Mahtavaa!
He ovat villejä.
Kaikella kunnioituksella brittejä kohtaan, sillä olenhan itsekin britti.
Amerikassa ollessani yleisö huusi, nauroi ja taputti villisti.
Somessa kirjoitettiin isoilla kirjaimilla. "Michael McIntyre oli mahtava!
Hän räjäytti potin ja oli uskomaton!"
Täällä en saa sellaista reaktiota.
Paras kommentti briteiltä on: "Hän ei tuottanut pettymystä."
Jopa silloin, kun olemme onnellisia,
meidän on viitattava pettymyksen tuottaneeseen elämäämme.
Toinen kommentti on: "Yllättävän hyvä."
Miksi yllätyit? Varasithan liput!
Briteillä ei ole mitään odotuksia.
"En odota viihtyväni tänä iltana."
"Yllättävän hyvä. Vai mitä, Pam?"
Maailmankiertueeni kohteista -
kaikista hauskointa ja yllättävintä -
oli mielestäni Aasiassa esiintyminen.
Se oli minulle aivan uutta. Esiinnyin Hongkongissa ja Singaporessa.
En ole ennen edes käynyt Aasiassa.
Monet teistä saattavat yllättyä siitä, että en itse asiassa ole -
aasialainen.
Ymmärrän kyllä,
että näytän aasialaiselta.
Näytän vielä enemmän aasialaiselta, kun hymyilen.
Asia on niin...
Ole tutkinut asiaa.
Vanhempani eivät ole aasialaisia, eivätkä myöskään esi-isäni.
Lapseni eivät muistuta aasialaisia yhtään millään tavalla.
Olen kotini ja perheeni ainoa aasialaisedustaja,
eikä kukaan ymmärrä, miksi niin on käynyt.
Luulin kerran jopa itse itseäni aasialaiseksi mieheksi,
ja se oli hyvin masentava hetki.
Olin tulossa lentokoneesta, ja oven ulkopuolella oli sanomalehtiä.
Astelin putkeen. Tiedätte kyllä ne.
En keskittynyt pitkän lennon jälkeen ja näin silmäkulmastani,
että olen Daily Mailin kannessa.
Säikähdin ja mietin, mitä olen tehnyt.
Ajattelin, että jotain oli mennyt pieleen ollessani taivaalla.
Olin ihmeissäni ja menin katsomaan.
Kannessa olikin Kim Jong-un.
Jos elämässäni on masentavampi hetki,
en ole vielä kokenut sitä.
Surullinen totuus on,
että pystyisin varmaankin avaamaan Kim Jong-unin iPhonen -
lihavalla aasialaisella naamallani.
Ehkä FBI lähettää minut Pyongyangissa sijaitsevaan palatsiin -
varastamaan hallituksen salaisuuksia yön hämärissä.
"Osaatko hiipiä makuuhuoneissa, kun muut nukkuvat?"
"Harjoittelen joka yö. Hoidan homman.
Antakaa kaavio lattialankkujen natinasta, ja pärjään hienosti."
Minulle sattui eräs jännittävä juttu, kun olin Hongkongissa.
Se oli yllättävää.
Minun täytyy mainita olevani naimisissa kauniin naisen kanssa.
Hän on liian hyvä minulle.
Hän on todella kuuma.
Tiedän, että hän on minulle liian hyvä, koska meidät tapaavat sanovat niin.
He eivät voi sille mitään, kun katsovat meitä ja miettivät, miksi.
He eivät ymmärrä.
Hän on täysi kymppi. Siitä ei ole epäilystäkään.
Minä olen... No...
Ehkä ruokavaliolla, rusketuksella sekä hieman kauempaa -
likinäköisen katsomana -
ja huonossa valaistuksessa olisin kuusi.
Tai viisi.
Reaktiosta päätellen neljä.
Ei se haittaa. Minulle se on aivan sama.
Hongkongissa olen nimittäin yhdeksän.
Olen yhdeksän.
Siellä etsitään juuri tällaista miestä.
Heistä näytän toisaalta aasialaiselta, mutta toisaalta britiltä kuten James Bond.
Naiset kikattivat, kun tulin lennolta. "Hyvänen aika!"
En ymmärtänyt, mitä tapahtui. Kukaan ei ollut reagoinut minuun niin.
Naiset kysyivät, mistä olen kotoisin, koska kasvoni olivat mielenkiintoiset.
"Heipä hei."
He jopa riisuivat hengityssuojansa vain flirttaillakseen minulle.
"Hei, muukalainen.
Miten menee?"
Eräs nainen kysyi minulta:
"Oletko malli?"
Olenko malli?
"En. Mistä oikein puhut?"
Hän sanoi: "Näytät ihan Paco Rabanne -mainoksen mieheltä."
Hongkongissa on Paco Rabannen mainoskampanja.
Näytän ihan siltä mallilta. Itse asiassa olen komeampi.
Hongkongissa olen Paco Rabanne -malli.
Tässä maassa en ole saanut minkäänlaisia mainostöitä.
Ellei Jacamo ala valmistaa tissitakkeja,
asia tuskin muuttuu lähitulevaisuudessa.
"Shoppaile Jacamosta uutta tissitakkimallistoa.
Kokoja on kaikille tisseille."
Niin ei tapahdu.
Ei haittaa. Hongkong on upea.
Se johti ikävä kyllä noloon tilanteeseen.
Vaimoni huolehti minusta, vaikkei ollut mukana.
Valitin kiertueella univaikeuksiani.
Hän varasi minulle hieronnan maailmankuulusta hotellin kylpylästä.
Se kuulemma auttaisi minua nukkumaan.
Hissin ovet avautuivat, ja kylpylässä oli kynttilöitä ja vaimeaa musiikkia.
Vastaanoton naiset kikattivat saapuessani, koska olen upea. Tiedän sen jo.
Se on lähes ärsyttävää. "Tuolta tulee Paco Rabanne -mies!"
Nainen otti hengityssuojansa pois ja laittoi huulipunaa.
"Se tosiaan on hän!"
Hän laittoi hengityssuojan takaisin.
Huulipuna tuli lopulta suojan läpi.
Hän näytti Batmanin Jokerilta. Ei hyvä!
Sanoin tulleeni hierontaan.
Hän käski minua menemään oikealle miesten pukuhuoneeseen.
Siellä olisi kuulemma kaappi, jossa on kylpytakki ja tossut.
"Laita ne päälle ja mene suoraan hierojasi luo. Nauti."
Löysin kaappini. Siellä tosiaan olivat aamutakki ja tossut.
Siellä oli myös jotakin yllättävää.
Pieni paketti, jossa oli kertakäyttöiset -
alushousut hierontaa varten.
Kenenkään miehen ei pitäisi käyttää niitä.
Yksi lanka meni yhden lanteen ympäri, ja toinen toisen lanteen.
Haarovälissä ei ollut juurikaan kangasta.
En ollut ennen nähnyt hierontaa varten tarkoitettuja alushousuja.
Luulin niitä hengityssuojaksi.
Laitoin narut korvien taakse näin.
Laitoin kasvoni siihen kohtaan, joka oli tarkoitettu palleilleni.
Laitoin takin päälle ja tohvelit jalkaan, ja kävelin käytävää alkkarit naamallani.
Hierontahuoneen nainen repesi täysin.
"Housut ovat naamallasi! "
Otin ne pois, ja hän sanoi: "Sehän on Paco Rabanne -mies!"
Eikö olekin ihanaa, naiset ja herrat, että kerrankin on hetki,
kun kukaan ei räplää puhelintaan tämän esityksen aikana?
Katsokaa. Tämä on harvinaista.
Katsokaa. Kukaan ei ole puhelimellaan.
Varasitte varmaan liput puhelimella.
Se on helppoa teatterin nettisivuilla. Paikatkin voi valita.
Kaikki on helppo varata netissä.
Lippuja varatessa käy joskus outo juttu.
Niin ei käy aina, eikä kukaan tiedä, mistä hitosta oikein on kyse.
Lippuja varatessa saatetaan kysyä: "Oletko robotti?"
Epätavallinen kysymys.
Kukaan ei ole epäillyt minua ennen miksikään muuksi kuin ihmiseksi.
Klikkaan ruutua sanoakseni, etten ole.
"Tämä on outoa. Voimmeko jatkaa?"
Vastaus on: "Ei. Emme voi jatkaa.
Meidän pitää varmistaa testien avulla, että olet ihminen etkä robotti."
"Tämä lienee maailman helpoin testi.
Pärjään siinä loistavasti.
Minun pitää vain todistaa ihmisyyteni!
Olen muiden ihmisten isä.
En todellakaan ole robotti. Anna tulla.
Tämä on silkkaa ajanhukkaa. Mitkä kysymykset siis ovat?"
"Tässä on ruutuja.
Missä niistä näet kaupan?"
"Miksi tämä on niin vaikeaa?
Missä nämä Keski-Amerikan kaupat ovat?"
Joskus kauppa on useammassa ruudussa.
Valitsenko vain yhden ruudun -
vai muutkin sen ympäriltä? Mitkä ovat robottivisan säännöt?
Ruuduista arvaa muutaman.
Vastaus hylätään. "Ei. Tuo meni väärin.
Epäilemme yhä, että saatat olla robotti.
Tunnistatko sillat?"
"En tiedä. Luulin tunnistavani kaupat!"
Joskus menee niin monta väärin, että kysyn vaimoltani, olenko robotti.
Lapseni eivät tiedä mitään ajasta, jolloin ei ollut vielä internetiä.
Heillä on ollut se koko elämänsä.
He eivät voi lainkaan ymmärtää, miten selvisimme ilman sitä.
En osaa vastata, koska en muista.
En oikeastaan edes muista.
Mietitäänpä nyt internetin alkuaikaa.
Muistatteko ensimmäiset vuodet, kun ennen sivua sanottiin aina "www"?
Se oli melkoista ajanhukkaa.
Miksi meillä kesti kolme vuotta tajuta,
että kaikki nettiosoitteet alkavat sillä?
"Mene sivuillemme www.amazon.com."
"Osoite on www.ebay.com."
"www.tripadvisor.com."
Jotkin oli kai vaikea sanoa, kuten WWWF-painiorganisaation sivut.
"Menkää sivuillemme osoitteeseen www.wwwf.com."
Se piti sanoa joka helvetin päivä.
Tai WWF.
"Muistakaa lahjoittaa osoitteessa www.wwwf.com."
Tuhlasimme elämästämme varmaan kaksi viikkoa hokien "www".
Muistellaanpa hetki nyt, kun internet on iso osa elämäämme.
Muistelkaa ensimmäistä salasanaanne.
Aivomme ovat täynnä salasanoja.
Niiden kaikkien muistaminen on vaikeaa.
Emme muista niitä nettikaupoissa.
"En muista salasanaani."
Joskus sivu menee lukkoon.
"Saat vielä yhden tilaisuuden muistaa oman salasanasi, idiootti."
Jos klikkaa palauttaakseen salasanan,
sivu kyselee elämästä kysymyksiä, joihin ei muista vastauksia.
"Mikä on lempilemmikkisi?" "Valitsinko muka sellaisen?"
Koira kävelee huoneeseen ja sanoo: "Jos et valitse minua, lähden lätkimään."
"Www".
Voi salasanoja.
Alussa kaikilla oli yksi salasana.
Se oli ensimmäinen salasanamme. Muistelemme sitä lämmöllä.
Käytimme sitä aina rekisteröityessä nettikauppoihin.
"Saisinko salasanasi?" "Kyllä. Se on erityissanani."
Sitten yritykset heittäytyivät töykeiksi.
Ne alkoivat haukkua salasanoja heikoiksi.
"Kuka olet tuomitsemaan erityissanani?"
Vastaus oli, että netin suosion takia salasanan pitää olla vahvempi.
Yritykset vaativat, että niihin lisätään iso kirjain.
"Emme enää hyväksy salasanoja,
joissa ei ole vähintään yhtä isoa kirjainta."
Harkitsimme hetken vaihtoehtojamme,
kunnes päätimme lisätä ison kirjaimen salasanamme alkuun.
Jonkin aikaa se riitti.
Sitten netistä tuli vieläkin suositumpi,
ja yritykset alkoivat sanoa: "Et voi ikävä kyllä rekisteröityä,
ellei siinä ole ison kirjaimen lisäksi vähintään yhtä numeroa."
Alle puoli mikrosekuntia harkittuamme -
päätimme viimein kaikki yhdessä, että lisäämme salasanaan ykkösen,
jonka laitamme isolla kirjoitetun salasanan loppuun.
Se kelpasi jonkin aikaa,
kunnes tapahtui jotakin yllättävää,
ja oli jännittävän uuden alun aika.
Astuimme erityismerkkien maailmaan.
Emme edes tienneet, mitä ne olivat!
Nyt yritykset sanoivat: "Tarvitsemme ison kirjaimen -
ja numeron, mutta tarvitsemme myös erityismerkin."
Klikkasimme nappulaa kysyäksemme: "Saisinko joitakin esimerkkejä siitä,
mitä vaatimanne erityismerkit ovat?"
Tarkastelimme niitä. "Kappas vain.
En tiennytkään, että nämä merkit ovat niin erityisiä."
Kunnes kaikkien silmät pysähtyivät -
huutomerkkiin.
"Tulet mukaani."
Sitten laitoimme sen isolla kirjoitetun salasanamme loppuun -
ykkösen perään.
Juuri tällä hetkellä kaikki Lontoon Palladium-teatterissa pohtivat:
"Minun pitää vaihtaa huomenna salasanani.
Teenkin sen nyt.
Pitää keksiä uusi erityissana.
Se on parasta vaihtaa."
Asia on kuitenkin niin, että elämä on sellaista 2020-luvulla.
Teknologia vain kehittyy entisestään. Sen pitäisi helpottaa elämäämme.
Joskus kaikki on liian helppoa.
Hankin juuri uuden auton, jossa ei tarvitse tehdä mitään itse.
Pimeällä valot syttyvät itsestään.
Sateella pyyhkimet käynnistyvät itsestään.
Autossa tekee siis fyysisesti vähemmän,
ja laiskuus kasvaa entisestään, kun mitään ei tarvitse tehdä itse.
Täälläkin olevat nuoret kysyvät: "Rullaisitko ikkunan kiinni?
Rullaisitko ikkunan auki? Rullaa ikkuna kiinni, äiti."
He ovat aina painaneet napista.
He eivät tiedä mitään vuosikymmenistä, jotka hukkasimme tähän paskaan.
Joskus ikkuna jäi jumiin.
Ikkunan availu teki hyvää hauikselle. Ei tarvinnut käydä salilla.
Joskus alkoi sataa, kun ikkuna oli auki.
Sitten se piti rullata äkkiä kiinni.
Etupenkin matkustaja kurotti kuskin yli.
Rohkeampi saattoi treenata rullaamalla molempia ikkunoita samaan aikaan.
Autoni penkkiä siirretään napeilla.
Istuimen saa edemmäksi napista. Samoin taaemmaksi.
Selkänojakin toimii napeilla.
Kaikki tehdään sormilla.
Ennen jalkojen välissä oli vipu.
Sitä piti nostaa, jolloin lensi -
kiskoja pitkin auton takapenkille.
"Terve! Tulin takapenkille!"
Kiskot olivat edessä kuin pienikokoinen vuoristorata.
Sitten piti nussia itsensä -
itselle parhaaseen ajoasentoon.
Se teki hyvää keskivartalolle.
Joskus sitä nussi liikaa.
Silloin nussi itsensä kiinni rattiin -
ja joutui nussimaan varovasti takaperin.
Rakastelu osattiin 70-luvulla.
Miehet nussivat edestakaisin Cortinassaan löytääkseen sopivan ajoasennon.
Minulle sattui hiljattain outo juttu autossa vaimoni kanssa.
Kuulkaahan...
Parisuhteeni... En voi puhua kaikkien miesten puolesta,
mutta on loputon suo selvittää, mitä vaimoni haluaa minun tekevän.
En koskaan oikein tiedä, mitä minun pitäisi tehdä.
Olimme autossa, ja hän oli etupenkillä.
Tämä oli tosi outoa.
Ajoin parkkipakan ohi ja tajusin, että minun pitää peruuttaa.
Tein vanhan kunnon liikkeen, jonka kaikki ovat nähneet.
Peruutin melko nopeasti.
Sitten sujahdin kivasti parkkiruutuun.
Olin melko tyytyväinen. En ajatellut asiaa juurikaan.
Vaimoni katsoi minua ja sanoi:
"Tuo on todella seksikästä."
En tajunnut, mistä hän puhui.
Katsoin ihmeissäni auton ulkopuolelle. "Mistä oikein puhut?"
Hän sanoi: "Minusta on seksikästä, kun miehet tekevät noin."
"Ketkä miehet? Keistä miehistä puhut?
Keitä seksikkäitä miehiä tarkoitat?"
Hän sanoi: "Kun peruutat noin, se on seksikästä. Et yleensä tee niin."
"Tee mitä? Mistä oikein puhut?"
"Kun laitat kätesi ympärilleni ja peruutat nopeasti.
Minusta se on seksikästä."
Hetkinen. Olen lähinnä keskittynyt -
kiihottamaan häntä makuuhuoneessa suhteemme viimeisten 20 vuoden ajan.
Olisi mennyt miljardi vuotta,
ennen kuin olisin tajunnut pitää auton ohjausliikkeitä esileikkinä.
"Peruutellaanko treffi-iltana niin kauan, että olet sillä tuulella?"
Voin tehdä sen nyt, kun olemme täällä.
Hän sanoi: "En voi mitään sille, mitä pidän seksikkäänä."
Sanoin: "Onko mitään muuta outoa, mitä pidät seksikkäänä?"
Hän sanoi haluavansa ajatella asiaa.
"On yksi asia, jota miehet tekevät."
"Anteeksi. Keistä miehistä puhut?"
"Sinä et vain tee niin, Michael." "Tee mitä?"
"Miehet riisuvat villapaitansa niin, että kurottavat olkansa yli -
ja ottavat sen pois kerrasta."
Hän alkoi vaikeroida.
"Se on todella seksikästä."
"Anteeksi. Mistä oikein puhut?"
"He kurottavat olkansa yli ja ottavat villapaitansa pois."
"Eikö minun tapani ole seksikäs?
Tartun hihoihin ja -
vedän niitä ylöspäin hitaasti ja asiantuntevasti.
Lopulta sinä saat vetää sen pois."
Hän sanoi: "Se ei itse asiassa ole seksikästä."
Ajattelin siis kokeilla sitä.
Säästin sen treffi-illaksi muutamaa viikkoa myöhemmin.
Olimme olleet illallisella ja drinkeillä.
Lapset nukkuivat. Minulla sattui olemaan villapaita.
Päätin ryhtyä toimeen. En tajunnut sen olevan niin vaikeaa.
En tajunnut, että sitä pitää harjoitella.
En tajunnut, että kaula-aukko oli vaatekaappini tiukimpia.
Kurotin olkani yli ja vedin kovaa, jolloin pääni jäi kiinni paitaan.
Näytti siltä kuin syntyisin hitaasti.
Siihen olisi tarvittu pihtejä.
Olin myös järkyttynyt siitä,
että paitani nousi villapaidan mukana,
joten vatsani höllyi valtoimenaan.
Olin juuri syönyt illallista.
"Älä ahmi leipää, Michael." "Mutta se on niin lämmintä."
"Syötkö perunat loppuun?
Hyvää on sääli heittää hukkaan."
"Jaetaanko jälkiruoka?" "Vitut. Otan oman annoksen."
"Pikkupurtavaa? Tottahan toki!"
Vedin villapaitaa todella kovaa, jotta se olisi seksikästä.
Kesti kauan, ennen kuin pääni tuli esiin.
Hän oli poistunut huoneesta.
"Kulta?
Tein seksikkään villapaitajutun.
Et huomannut sitä!
Voisimme ehkä peruutella autolla hieman ja siirtyä makuuhuoneen puolelle."
Kuulkaahan, naiset ja herrat.
Nyt kerron hieman liikaa.
Hashtagilla -
"liikaa informaatiota."
Kaiken jälkeen sanoin: "Kulta...
En jaksa enää oppia virheistäni.
Meidän pitäisi vain keskustella. Voisitko vain kertoa minulle...
Puhutaan asiasta. Kerro minulle, mikä sinua todella kiihottaa.
Hän kysyi: "Oikeastiko?"
Sanoin: "Olipa se mitä vain, niin haluan tietää!"
"Mikä saa sinut syttymään?"
Hän kysyi: "Oikeastiko?" Nyökkäsin.
"Haluatko todella tietää?" "Kyllä. Kerro nyt pois vain."
"Oikeastiko?" "Kyllä." Hän sanoi:
"Mustat miehet."
Miten ihmeessä sisällytän sen vuosipäivämme ohjelmaan?"
Tästä huolimatta meillä menee hyvin.
Olemme yhä yhdessä. Lapset kasvavat.
Ozzy on nuorimmainen. Hän on vielä pieni.
Lucas on nyt 14, ja Ozzy on 11.
Hän on vielä pikkupoika.
Hän on uskomattoman älykäs.
Hänen pitäisi irtaantua Xboxistaan.
Hän on siitä täysin riippuvainen. Käsken häntä lopettamaan jatkuvasti.
"Sanoin viisi minuuttia. On kulunut 45. Olisit tyytyväinen."
Hän vastaa: "Ihan kohta, isä." Anteeksi.
Hän ei kuulosta tuolta. En tiedä, kuka tuo oli!
Hän puhuu paljon keskiluokkaisemmin.
"Tulen tovin kuluttua, isä.
Salli vielä muutama minuutti, ja lopettelen pikimmiten."
En tiedä, kuka ensimmäinen lapsi oli!
"Terve. Olen poikasi. Yllätyitkö?"
"Olen halunnut kysyä sinulta, miksi olen Itä-Lontoosta,
ja sinä Kiinasta?
En pysty käsittämään sitä.
Millaisessa perheessä oikein elän?
Millainen perheemme on?
Äiti peruutti pihatieltä mustan miehen kanssa. Mitä tapahtuu?
Ikkunasta lensi villapaita. Hän näytti onnelliselta.
Viime kerrasta on aikaa. Hän hymyili."
En tiedä, kuka tuo on.
Hän sanoo aina: "Ihan kohta."
Se on kuin yksi sana, jonka merkitystä hän ei tiedä.
"Lopetat nyt heti. Ruoka on valmista."
"Tulen kyllä. Peli on todella tärkeä."
Hän pelaa Fortnite-ammuskelupeliä.
"Peli on todella tärkeä."
"Laita se pauselle." "Sitä ei voi laittaa pauselle, isä."
"Kylläpäs voi! Minä määrään täällä. Laita se pauselle."
"En voi. Minun pitää tappaa itseni."
"Ei se ole niin vakavaa, kultaseni."
"Minun pitää tappaa itseni pelissä."
"Tapa sitten itsesi. Ihan sama!"
Näin käy kotonani joka ilta. Huudan yläkertaan: "Ozzy!
Tapa itsesi! Ruoka-aika!
Käske ystävääsi ampumaan sinut! Bolognese jäähtyy."
Oikeasti hän ei kunnioita minua.
Hän tietää, mistä narusta vetää. Hän kuuntelee äitiään ja nauraa minulle.
Aina, kun korotan ääntäni käskien nukkumaan tai hammaspesulle,
hän sanoo: "Ei tarvitse huutaa, isä.
Seison tässä. Kuulen sinut kyllä.
Rauhoitu."
Hän kysyi: "Oletko väsynyt tai jotain?"
"Kyllä minua kai vähän väsyttää."
Kerran hän kysyi:
"Onko verensokerisi alhainen? Tarvitsetko välipalaa?"
"Varmaankin. Olen kyllä hieman..."
Hän passitti minut makuulle.
Perheemme suurin uutinen on, että hankimme hiljattain koiran.
Se on ensimmäisemme. Koirafaneja!
Meillä on pieni pörröinen koira.
Se on ihan pieni ja pörröinen.
Herra McFluffintyre.
Hän on erittäin ihana, pörröinen, ihana sekä rakastava koira.
Se on luonteeltaan rakastava.
Luonne vaihtelee rodun mukaan.
Kuin ostaisi auton. Kävin nettisivuilla www.jotain...
Www.millainenkoira.com.
Se kertoo rotujen luonteista ja siitä,
kuinka paljon liikuntaa ja ruokaa ne tarvitsevat, ja lähteekö niistä karvaa.
Ne oli ryhmitelty sen mukaan, kuinka paljon ne pitävät ihmisistä.
Korkein pistemäärä oli viisi tähteä, ja harkitsin vain sen saaneita koiria.
Kuka ottaisi kotiinsa lemmikin, joka ei pitäisi omistajastaan?
Viiden tähden koiria olivat kultaiset noutajat,
labradorit ja minun koirani eli pörröinen norfolkinterrieri.
Se näkyy jo siinä, miten se katsoo minua.
Rakkaus paistaa sen silmistä.
Puhun Norfolkin aksentilla, koska se on norfolkinterrieri.
Jos se osaisi puhua, se puhuisi varmaankin tällä tavalla.
"Pidän sinusta kovasti. Kiitos, kun olet isäntäni.
Kiitos, kun saan asua kotonasi.
Kotisi on kerrassaan upea. Se on aivan mahdottoman kaunis.
Voisit olla vaikka sisustussuunnittelija.
Pystyisit ihan mihin vain.
Katsoessani sinua minusta tuntuu samalta kuin aasialaisnaisesta.
En saa silmiäni irti sinusta. Olet upea.
On ihanaa, kun nostat käsiä, ja takkisi näyttää tisseiltä.
On ihanaa kuulla, kun heräät öisin ja käyt pissalla.
Taas hereillä! Melkoinen tyyppi.
On ihanaa, kun tulet kylvystä jalat, käsi ja pallit punoittaen.
Se on ihanaa.
Kaipaan sinua, kun olet poissa. Pelkään haiden syövän sinut Australiassa.
Pelkään, että kompastelet kattoterassilla.
Tiedän, ettet ole robotti. Olet aidoimpia tapaamiani ihmisiä.
Pidän sinusta. Kun lähdet kotoa, pelkään, että saatat olla kuollut.
Kuvittelen, että isäntäni on kuollut. Pelkään ainoan tosirakkauteni kuolleen.
Kun tulet kotiin, olen maailman onnellisin koira,
koska olen viiden tähden rakkauskoira!"
Sellainen koirani on.
Viisi tähteä.
Hyvin rakastava.
Katsoin nettisivulta, mitkä koirat eivät saaneet viittä tähteä.
Chihuahuat saivat yhden tähden.
Mulkosilmäiset meksikolaiskoirat eivät pidä ihmisistä.
Koiraa kävelyttäessä omistaja tapaa kaikenlaisia koiria.
Puistossa koira haluaa nuuhkia ja tavata muita koiria.
Toisensa huomatessaan koirat haluavat, tai ainakin minun koirani haluaa -
haistella hieman toisen koiran palleja ja jatkaa sitten matkaa.
Se kysyy toiselta: "Anteeksi. Saanko haistella pallejasi?"
Toinen koira suostuu, ja haistelu alkaa.
Koirani tarjoaa omia pallejaan. Sitten ne kiittävät ja jatkavat matkaa.
Ne näkevät toisensa kaukaa.
Toinen koira katsoo sitä.
Joskus koirat ovat ilkeitä eivätkä halua haistella pentua.
Saksanpaimenkoira saattaa sanoa: "Minäpä olen saksanpaimenkoira."
Koirani kysyy: "Saanko haistella palleja?"
"Et todellakaan, tyhmä pikkupentu.
Katso itseäsi. Et edes ylettäisi upeisiin palleihini, vaikka yrittäisit!
En aio kyykkiä pikkupalliesi tähden.
Ällöttävää! Pysy kaukana palleistani!"
Paikalle tulee ranskalaispuudeli.
"Olen ranskalaispuudeli."
Koirani kysyy: "Anteeksi. Mietin vain, voisinko...
Saksanpaimenkoira oli minulle kelju,
joten voisinko haistella pallejasi?"
"Se olisi käynyt ennen Brexitiä, mutta en ole mielissäni.
Teit minusta aivan väärän valinnan.
Aiemmin olisin suostunut, mutta äänestit ranskalaisia vastaan.
Et ole enää mukana tässä. Haluatko vapaan liikkuvuuden?
Nenäsi ei enää liiku vapaasti palleilleni.
Jätä pallini rauhaan."
Afgaaninvinttikoira saapuu. "Ole kiltti äläkä koske...
Yleensä antaisin luvan, mutta maani tilanne on hankala.
Pitää mennä kotiin. Siellä on levotonta. Menen katsomaan CNN:ää.
Pallit eivät ole käytettävissä."
Joskus paikalle tulee ihania koiria, kuten skotlanninterrierejä.
"Terve vain!
Ota pallit suuhusi vain!
Hiero niitä naamaasi!
Anna mennä. Minulla on aikaa!
Haistan pian sinunkin pallejasi. Nauti! Haistele oikein kunnolla!"
Entä chihuahuat?
Chihuahuan omistajat ovat tällaisia.
"Varovasti! Se on hieman ärhäkkä."
Sen näkee koiran silmistä.
"Tietenkin se on ärhäkkä. Se on yhden tähden rakkauskoira.
Kannattaa perehtyä."
Se sanoo: "Sain yhden tähden. Miksi hän osti minut? En pidä hänestä."
En pidä muista ihmisistä.
Miksei hän selvittänyt asiaa netissä?
Kun hän lähestyy, yritän purra,
koska en pidä hänen naamastaan, lapsistaan tai miehestään.
Kun hän lähtee kotoa, toivon, että hän kuolee.
Rukoilen, että hän kuolee.
Haluan pois laukusta, helvetin noita!"
Yksi tähti.
Hyvät naiset ja herrat, kiitos, kun jaoitte hauskan illan kanssani!
Kiitos paljon! Hyvää yötä! Bravo!
Mahtavaa! Mukavia ihmisiä!
Kiitos!
Kiitos sinne ylöskin!
Kiitos, ihanat ihmiset!
Kiitos kaikille! Hyvää yötä! Bravo!
Tekstitys: Milka-Maria Mauranen