Downloaded from YTS.MX
PŮVODNÍ KOMEDIÁLNÍ SPECIÁL NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Dámy a pánové, přivítejte na pódiu
Michaela McIntyra!
Bravo!
Dobrý večer, dámy a pánové!
Vítejte...
na mém speciálu Netflixu!
Jdeme na to!
Díky!
Abych k vám byl upřímný...
na tenhle speciál jsem chtěl mít lepší formu.
Plánoval jsem to, ale nedošlo na to.
Jde o to, že tohle je oblek šitý na míru
na tělo, které jsem měl
tak před rokem
a které už bohužel nemám.
Je mi trošku těsný.
Zjistil jsem, že když mluvím
a gestikuluju, můžu mít ruce jen takhle vysoko.
Uvidíte, že dneska budu gestikulovat
jen tady dole,
protože když ruce zvednu výš,
vypadá to takhle.
Nová prsa, dámy a pánové!
Nevítaný vedlejší účinek
těsného saka.
Mám trochu buclaté tváře.
Narostly mi tvářičky.
Ale kvůli tvářičkám
mám pár problémů.
Asi před rokem jsem dostal telefon.
Nový iPhone, co rozpozná obličej.
Nejdřív se na něj podíváte,
zmapuje si váš obličej a zapamatuje si vás.
Pak se odemkne, hned jak vás vidí. Bez hesel.
Stačí obličej.
Jenže teď mám tlustej obličej...
a on mě nepoznává.
Jako by říkal: „Co to je za tlusťocha?
Vzal jsi Michaelovi telefon?“
Odemknu ho jenom takhle.
To víte, stárnu. Ženě je stejně jako mně.
Začalo to maličkostmi. Spoustu let se nic neměnilo,
ale teď už je ten věk trošičku znát. Jsou to jen menší rozdíly.
Večer třeba nevydržíme vzhůru. Padáme vyčerpáním.
Každý večer... Půl desátá je pozdě.
Jsme hotoví.
Znáte ten zvuk, když kliknete na Netflix, a ozve se „bum bum“?
Takhle to zní, když se s manželkou zhroutíme do postele.
Neuděláte nic.
Taky se mi teď stává něco...
na co nejsem zrovna hrdý.
Jsem vlastně dost zklamaný, že se mi to děje v tak mladém věku.
Není to každý večer,
ale občas se mi stane,
že se v noci vzbudím a musím čůrat.
A to je hrozně deprimující.
Jeden starší pán tomu zatleskal.
No to je legrace.
„Vím, o čem mluvíš, kamaráde.“
Můj měchýř býval v pořádku.
Stejně jako u spousty mladých v sále.
Před spaním jsem říkával: „Dobrou, močáku.“
A on: „Dobrou. Pěkně se vyspi.“ „Vyspím.“
Ráno jsem se vzbudil a močák hlásil:
„Máme plno, ale nemusíš panikařit.
Až budeš mít cestu kolem záchoda, vyprázdním se. Ale v klidu, žádný spěch.
Posnídej, dej si džus.
Dej si smoothie. Čaj, kafe, co budeš chtít.
Cereálie, klidně víc mlíka, neboj se toho. To dám...
minimálně do poledne.“
Bývávalo.
Teď, když v noci tvrdě spím,
měchýř vysílá zprávy do mozku,
aby se mi zdálo, že jsem se pochcal.
A tím mě vzbudí.
Zdá se mi normální zlej sen.
Jsem zpátky ve škole,
píšu test, ale neučil jsem se.
Je to jen divnej sen. Podívám se dolů,
počůral jsem se. S hrůzou se probudím.
Pochcal jsem se?
Kouknu dolů, močák na to: „Málem!
Musíme hned jít! Honem, vstávej!“
A já tam tak ležím: „Ale mně se nechce.
Jsou tři ráno, já nechci.“
Snažím se to překonat, ale on zas:
„Budeš se muset probudit. Máme tu nebezpečnou situaci.
Myslím, že to neudržím.“
Takže musím vstát z postele, obejít postel,
vyjít ze dveří, jít do koupelny, ta je tamhle, že jo?
Postel obcházím, protože u dveří spí žena.
To je její strana.
Tady je moje strana, tady její strana.
Je to tak už 20 let
a nikdy se to nezmění. Každý máme svou stranu.
Zkusili jste někdy druhou stranu?
To je tak strašně divný!
„Je to ten samý pokoj, ale odtud vypadá fakt divně!
Nelíbí se mi to!“
Takže musím obejít postel
a nesmím ženu vzbudit. Nesmím...
Pokud se v noci vzbudí, tak už neusne.
Zůstane vzhůru. Kvůli mně.
„Proč jsi mě vzbudil? Proč jsi tak hlučný?“
Takže ji hlavně nesmím vzbudit. Když se vzbudí,
vždycky skončí na mobilu
a vždycky to skončí nákupem bot.
Kupuje si jich hromady.
Nakupuje online přes telefon.
Nakupuje boty, když je ve vaně,
když stojí na semaforu,
a jednou i na horské dráze při jízdě nahoru.
Je závislá
a stojí to majlant.
Uvedu to na příkladu.
Je večer, ležím v posteli s notebookem.
Vedle mě žena na mobilu.
Děti jsou u sebe v pokoji na iPadech
a před námi běží televize.
Je to nádherný obraz moderní rodiny.
Ne že bychom spolu nemluvili.
Když někomu cinkne WhatsApp, řešíme, čí to byl telefon.
„Cink!“ „To byl tvůj? Já myslel, že můj.“ „Tvůj.“
„Máš pravdu, díky.“ A zas se vrátíme k přístrojům.
Byl jsem v internetovém bankovnictví.
A v reálném čase jsem viděl, jak peníze odchází z účtu.
Pokaždý, když jsem stránku obnovil, tam bylo míň peněz!
„V tuhle hodinu, miláčku?“
„Když to jsou tak krásný boty! Musela jsem!
Tak se tam nedívej, když ti to vadí.“
„Ať nám zbyde něco na ráno!“
Proto ji nesmím vzbudit, stojí to majlant.
Takže na záchod se musím proplížit.
To se lehko řekne, když nemáte dřevěnou podlahu.
Nikdy jsem si nevšiml, že nám vrže podlaha,
dokud jsem se po ní nemusel v noci plížit.
Přes den jsem vrzání vůbec nepostřehl.
Ale jen co stoupnu...
uprostřed noci na zem...
vidím, jak se manželka neklidně převaluje.
Podvědomě se natahuje po mobilu.
„Ne!“
Snažím se najít nevrzající...
„Doprdele!“
Po chvilce radši zdrhám.
Všechno dělá v noci hluk. Všechno.
Vůbec jsem nevěděl,
že máme ventilátor.
Dokud nezačaly noční výpravy.
Vejdu na záchod, rozsvítím...
Co větrá? Vždyť jsem ani nezačal.
Je to ta nejhlasitější věc na světě! Vzbudí manželku!
A nejsou tam dva vypínače, jeden na světlo,
druhý na...
větrání.
Je to jeden obvod.
Takže když chcete rozsvítit, musíte...
a to ji stoprocentně vzbudí.
A tak musím močit...
ve tmě.
Je to všechno o zvucích,
musíte mít citlivý sluch,
protože čekáte na šplíchnutí.
Do vody čůrat nesmíte,
to dělá moc hluk.
To manželku vzbudí.
Takže počkáte, až šplíchne voda, a změníte směr.
Najdete si svoje místečko na míse.
Ano! Potlesk pro noční čůrání.
Močení ve tmě.
Jindy čůráte a slyšíte zvuk, jako by...
„To bude zem. Čůrám na zem.
Přestřelil jsem.“
Rozsvítíte.
„Jo, pochcal jsem podlahu.“
Tak namotáte toaleťák,
hodíte ho na zem
a místo mopu použijete nohy.
A pěkně po sobě pochcanou podlahu vytřete.
„Jak jde život?“ „Vytírám nohama chcánky
o půl čtvrtý ráno.
Ale jinak dobrý.“
Pak zpátky do postele.
Jen co vejdu do ložnice, vidím manželčin nasvícený obličej.
Telefon.
Jako v hororu.
V očích se jí odráží boty.
„Musíš dělat takovej hluk, Michaele?
Koupila jsem si troje boty.“
Sakra!
To vychcání mě přišlo na 600 liber!
Bez DPH!
Přemýšlím o katetru, jen abych ušetřil.
Začal jsem…
A tohle doporučuju.
Před spaním si dávám vitamín B,
moč po něm ve tmě svítí, takže mám přehled.
Už ale celkem vím, kde podlaha vrže.
Vstanu z postele a vím, kam nešlapat.
Už mi to docela jde.
Myslím, že s věkem mi to půjde pořád líp.
V osmdesáti budu jako Ninja Warrior.
Důchodce, co po nocích močí v utajení.
V tom věku ze mě skoro nic nevyjde.
Pak mi dojde, že jsem se vyčůral do skříně,
ale to mě teprv čeká, dámy a pánové!
Dobrá zpráva je,
že to má i jednu výhodu. Když jdu v noci na záchod,
můžu v ložnici změnit teplotu,
protože manželka spí.
Manželka ráda spí v arktických podmínkách.
Spí s otevřeným oknem
a říká tomu „pokojová teplota“.
Říkám jí: „Když je otevřené okno,
není to pokojová teplota.
To je zahradní teplota.“
To můžem rovnou spát venku ve stanu.
Je tu strašná zima!
„Můžu zavřít okno a zatopit?“
„Ne, v ložnici nemůžeme topit.
Bude nás bolet v krku.“
„No, mě už v krku docela bolí,
z těch rampouchů, co se mi tam dělaj.“
Nevadí. Ať je klidně po jejím.
Žijeme spolu.
Ať si mrzne, já si vezmu deku navíc.
O nic nejde. Jen mi vadí,
že její vztah k teplotám nedává smysl.
Proč chce mít v ložnici takovou ledárnu,
když na světě není nic horčejšího než voda, co se v ní koupe.
Kam se na manželčinu koupel hrabe láva.
Když se žena koupe, celý dům zahalí pára.
Řidiči si u nás v ulici zapínají mlhovky.
„Co se v tom domě stalo?“
Často na mě z mlhy dolehne její volání:
„Michaele, mám ti nechat vodu?“
„Na co? Abych v ní uvařil těstoviny?
Ne.“
Nebezpečí.
Znáte to.
Vlezete do vany a voda je moc horká.
Většinou si za to můžeme sami, protože jsme netrpěliví.
Pustíme teplou a studenou
a nemáme čas čekat na správnou teplotu.
Řeknem si: „To půjde.“
Odběhnete někam, vrátíte se
a normálně stačí tam strčit nohu.
Strčíte tam nohu a uděláte:
„Je trošičku horká.“
Ale často vám to dojde až vevnitř.
Vlezete dovnitř a začnete si sedat,
protože chvíli trvá,
než informace, že se vám škvaří nohy,
doputuje do mozku, který vám to pak řekne.
Informace musí urazit kus cesty,
takže si sedáte a přijde vám:
„Něco mi tu úplně nesedí.“
A najednou.
Vteřinu váháte: „Zůstanu, nebo vylezu?“
A kolikrát si říkáte: „Ne! Panebože, to nejde!“
A tak stojíte nazí v koupelně.
A vidíte, že se vám na nohou udělaly červené ponožky a bolí.
„Co jsem to proved!“
Takže musíte vanu vypustit,
a tak obětujete ruku,
abyste vytáhli špunt.
Vytahování špuntu, nebezpečná záležitost.
Omluvně se díváte na ruku: „Tohle bude bolet, promiň.
Připrav se.“
Někdy špunt nejde pořádně chytit. Ječíte: „Přijdu o ruku!“
Ale odvážnější z nás,
dnes je jich tu spousta a já se mezi vás taky počítám,
udělají pádlovací podřep.
Vlezete do vany,
i když to bolí,
a nad hladinou uděláte podřep.
Pustíte studenou a pádlujete jako o život.
„Dokážeš to! Lepší se to!
Vydrž!“
A pak najednou víte:
„Je čas změnit směr! Zaber!
Už je to lepší. Makej!“
A pak musíte vodu vyzkoušet,
jestli se do ní dá plně ponořit.
To uděláte zadkem. Zadáte to zadku
a úkolem vašeho zadku bude smočit se.
Zjistit, jak to tam dole vypadá.
V téhle chvíli bohužel zapomínám, že mám koule.
Ne že bych na ně úplně zapomněl.
Jde spíš o úhel, pod jakým visí...
takže teď mám u hladiny koule.
A ne zadek.
Z toho nemám radost.
Je to nejcitlivější část lidského těla.
Co si budeme nalhávat, je to poslední část lidského těla,
kterou byste dobrovolně zkoušeli
teplotu vařící vody.
Ještě se mi nestalo, že by mi někdo podával čaj a řekl:
„Michaele, možná je ještě horký.“
„Tak to hned zjistíme.“
„Máš pravdu,
chce to trochu mlíka.
Jenom kapku.
Otestoval jsem to koulema.
Mám je vytrénované z pádlovacího podřepu. Tady to je.“
Mám žízeň.
Je to makačka.
Tohle je balená voda.
Kvůli reklamě z ní sundali etiketu.
Protože se bojí, že lidi, co koukaj na Netflix
budou chtít vypadat jako já.
Představte si to: „Co to asi pije?“
Je to samozřejmě Evian.
Pokud vás to zajímalo. Evian. Znáte z reklamy.
Střední třída zbožňuje balenou vodu, ne?
Je bez barvy, bez chuti
a od všech značek chutná stejně.
Je to zázrak marketingu, že lidi maj některé radši.
„Já piju Voss.“ „Já Fiji a Buxton.“
„Já jedině Highland Spring.“
Je to jedna a ta samá voda.
Určitě jste v restauraci zažili scénku,
kdy se číšník zeptal: „Co si dáte k pití?“
„Vodu, prosím. Neperlivá stačí.“
A číšník: „Z kohoutku?“
A to je příšerná chvíle.
Je to jak kdyby řekl: „Vodu z kaluže?
Můžu ji nabrat na chodníku, je po dešti.“
A lidi se hrozně urazí.
„Co si to dovolujete?“
Chcete nás s rodinou otrávit?
Myslíte si, že nemáme na balenou vodu?
Dáme si třeba Evian.
Je na ní obrázek hory, to je jistota.
Vodu z kohoutku si nechte.
Neznáme stav vašich kohoutků, vodojemů ani potrubí.
To je hnus. Vždyť ty vodojemy jsou samá krysa.
Voda ze stoky, co se s ní po staletí splachovalo.
Tu se mi opovažujete nabídnout? To je odporné.“
„Led?“
„Ano, můžete mi hodit zmraženou vodu z hajzlu do té balené?
Protože to jsme jaksi nedomysleli.
Dali bychom si pomalou smrt
z otrávené krysí vody rozpuštěné ve sklence čisté Evian.“
Dnešní večer je závěr mého turné, které už chvíli běží.
Vystupoval jsem po celém světě.
A moc mě těší, že turné zakončím doma,
protože jsem vystupoval i hodně daleko.
Nejdál jsem byl na místě, které je pro všechny odtud nejdál:
Nový Zéland.
Nový Zéland je…
Je to úžasné místo.
Ale cesta tam trvá 24 hodin,
což je jeden den života. To je šílený.
A ten jet lag je obrovský.
Když jsem přistál v Aucklandu na Novém Zélandu,
hned jsem si chtěl přenastavit čas.
Vytáhl jsem na hodinkách lunetu
a ptám se letušky: „Jaký je tu časový posun?
Chci si přenastavit časové pásmo.“
„Dvanáct hodin dopředu.
Časový posun na Novém Zélandu je 12 hodin dopředu.
Jsme tu o 12 hodin napřed.“
Tak jsem si začal natahovat hodinky o 12 hodin.
Periferně jsem viděl, jak na mě letuška kouká jak na blbce.
Říkal jsem si: „Co je? Nemá co na práci?“
Přetočil jsem pár hodin a pak mi došlo:
„Já vlastně přistanu
ve stejný čas, jako jsem odletěl.“
Přetočil jsem čas zpátky, abych nebyl za blba.
„Díky, už si poradím.
Díky za pomoc.“
Na Novém Zélandu vyslovují
hodně vepředu.
A mluví dost rychle.
A různě mění samohlásky.
Mají k nim zvláštní vztah.
Když mají říct samohlásku,
vysloví jinou. Tak to opravdu funguje.
V Austrálii mluví trošku jinak, pomaleji,
žádný spěch.
A samohlásky, to je jejich.
Jen co vidí samohlásku: „Ta se nám tak líbí.
Není
důvod...
větu uspěchat,
kámo.
Zůstaneme u samohlásky."
Ale na Novém Zélandu samohlásky mění.
Kvůli změně samohlásek
jsem zažil jeden incident.
Upřímně, dost mě to šokovalo.
Ale je to vtipný.
Když jsem přišel v Aucklandu do hotelu,
recepční mi doporučila večerní menu,
na kterém byl samec.
Samec na objednávku.
Mohli jste povečeřet sumce.
S „u“.
V nabídce psali „sumec“,
před restaurací psali „sumec“,
ale recepční řekla:
„Máme vám na večer objednat
jednoho samce? Nebudete litovat.“
„To si o mně myslíte pěkné věci.“
A ona: „Prý je to pořádný macek.“
„Ten samec je pořádný macek?
Co je tohle za podnik?“
A ona: „Chtěli jsme nabídku oživit.“
„Samcem?“
„Jen pozor, ať vám nezaskočí.“
„Chovejte se slušně!“
Když jsem tam byl, zaletěl jsem si i do Austrálie.
Je tam krásně a Australani jsou skvělí.
Jsou moc milí.
Máme tu pár Australanů. Vítejte. Super.
Jsou skvělí. Pro všechno se nadchnou, jsou veselí.
Mají radost, když přijedete.
„Tys přijel až sem!“ Úžasný lidi.
A je tam krásně jak na dovolené.
Jsou tam krásné pláže, nádherná příroda.
Jediný problém, se vší úctou,
jsou žraloci, co si to tam taky oblíbili.
Krouží kolem Austrálie
a čekaj, až Australani vlezou do vody.
A víte co?
Ty lidi tam fakt vlezou.
Šel jsem s pár místními na pláž.
Ptali se mě: „Ty nejdeš do vody? Nechceš se zchladit?
Pojď do vody, je parádní.“
„To je dobrý, nepůjdu.“
„Proč ne?“
„Protože tam jsou žraloci.“ „No.
Ne vždycky.“
„Myslím, že...
i jeden žralok by mi stačil.“
„No tak, Mickey. Musíš trochu žít.“
„Jo, dokud neumřu.
Třeba dneska po útoku žralokem.“
On na to: „To už tě spíš srazí auto.“
„Když nebudu plavat, tak ne. Zůstanu na pláži.“
„Budu tady.
Osvěžím se jinak.“
Když jsem byl v Austrálii,
viděl jsem, jak jednoho pána... To není k smíchu.
Nic se mu nestalo.
Zaútočil na něj žralok,
ale byl v pořádku.
Měl jen kousanec na ruce. Nic vážnýho.
Nesměj se.
Chci jen říct, že jsem skálopevně přesvědčený,
že k útoku by nedošlo,
kdyby pán nešel do vody.
Leží v nemocnici
vedle sedí reportérka, co s ním dělá rozhovor.
Chlápek má ruku zavěšenou, na krku ortézu.
Reportérka se ptá: „Můžete nám popsat,
co se přesně stalo?“
A on: „No, jen jsem...
Jen jsem surfoval v oceánu
a pak se tam objevil žralok...
úplně odnikud.“
Ne tak úplně.
Žralok byl ve svém přirozeném prostředí.
To ty ses tam najednou zjevil odnikud
a nabídl ses jako svačinka.
Na talíři. Doslova. Na dlouhém, tenkém podnose.
Proč tam vůbec leze.
Něco jinýho by bylo, kdyby s ním dělali rozhovor
a on řekl: „Byl jsem doma v Melbourne, bydlím ve čtvrtým patře.
Otevřu myčku,
vytáhnu horní koš, dám tam hrnek
a pak se tam úplně odnikud vynoří žralok
a kousne mě do ruky.“
„Letěl jsem vnitrostátním letem do Adelaide.
Koukám z okýnka a co nevidím? Žralok na křídle.
Budu napodobovat přízvuky, to už vám ale asi došlo.
Mám je rád. Kamkoli člověk přijede,
všude mají vlastní způsob mluvy.
Nevím, jak to začíná.
Nikdo neví, jak se přízvuky vyvíjí.
V Itálii mluví krásně.
Italové jsou krásní a mluví krásně.
Nevím, kde se to vzalo, ale je to
nejvíc sexy způsob komunikace.
Italský přízvuk je strašně sexy.
Všem se líbí, jak já mluvit.
No ne?
Přijedete do Francie, tam mluví trochu nasraně, ale furt dobrý.
Ze všech přízvuků na světě
by možná stálo za to změnit,
a teď se tu doufám nikoho nedotknu,
severoirský přízvuk. To je můj názor.
Co to má jako být?
Není to jednoduchý přízvuk.
V Severním Irsku se rozhodli,
že nejlepší bude
mluvit vzadu v krku. Takhle.
Jen vydávaj zvuky. Neříkaj vůbec nic.
Někdy jim ani nerozumíte.
„Budem jen vydávat zvuky v našem přízvuku,
prostě jenom... Co to děláš?“
„Já ti ani nevím.“
Kde se to v nich bere? Mimina dělají...
„Ne, musíš...
Jestli tu chceš zůstat, musíš to dělat takhle.
Musíš zezadu, pěkně zezadu.“
Je to jediný přízvuk, který jsem hned poznal,
když si někdo kýchnul...
a já hned věděl.
Byl jsem na letišti v Dubaji a chlápek vedle mě si kýchnul...
„Pčík.“
Kristepane.
„Nejste ze Severního Irska?“
„Jsem, z Belfastu.“
„Já si to myslel.“
Je tam moc pěkně.
V Belfastu se mi líbilo. Výborný publikum.
Jsou milí, přátelští, srdeční.
Zbylo mi tam trochu času,
tak jsem zašel
do nejúspěšnější turistické destinace
v celém Severním Irsku.
Je to čtvrť Titanic Quarter.
Je věnovaná hlavně výstavbě Titaniku,
který tam postavili.
Místní jsou na to neskutečně...
pyšní.
Oni snad neví, co se s Titanikem stalo.
Kde ho postavili.
V muzeu říkám zaměstnanci:
„Promiňte, ale víte, jak to s Titanikem dopadlo?“
A on: „Když odtud vyjížděl, byl v pohodě.“
O to asi úplně nejde, chlape.
Měl jsem taky vystoupení v Americe.
Američani jsou...
Jsou úžasné publikum. Jsou vážně úžasní.
Jako diváci jsou... Vidíte, jak...
Jsou úplně bez sebe!
Jo!
Jsou fakt divoký.
Nic proti Britům, sám jsem Brit,
takže jsem jako vy.
Když jsem vystupoval v Americe, diváci se rozjeli.
Výskali, fandili, smáli se.
Na sociálních sítích pak bylo
všechno velkými písmeny. „McIntyre byl úžasný!
To byla smršť. Neskutečný!“
Tady se mi to popravdě nestává.
Britové se zmůžou nanejvýš na: „Nebylo to nepovedené.“
I když jsme šťastní,
stejně musíme poukazovat na své nepovedené životy.
Taky tu slýchám: „Překvapivě povedené.“
Co vás tak překvapilo?
Koupili jste si lístky!
Britové chodí ven bez očekávání.
„Dnes večer se neplánuju moc bavit.“
„Překvapivě povedené, viď, Pam?“
Ze všech míst na světě, kde jsem na turné byl,
byla překvapivě nejvtipnější
vystoupení v Asii.
Vystupoval jsem tam poprvé.
Byl jsem v Hongkongu a Singapuru.
Předtím jsem v Asii nikdy nebyl.
Hodně z vás možná překvapí
zjištění,
že nejsem...
Asiat.
Uvědomuju si,
že vypadám asijsky,
hlavně když se usměju. To vypadám ještě víc asijsky.
Takže...
Zapátral jsem.
Mezi rodiči žádný Asiat.
Mezi předky taky žádný Asiat.
Moje děti nevypadají ani trochu asijsky.
Jsem jediný asijský představitel...
svého rodu
a nikdo neví, jak se to stalo.
I já jsem si sám sebe spletl s Asiatem
a to byla velmi těžká chvíle.
Vystupuju z letadla.
Víte, jak si při výstupu můžete vzít noviny?
Procházím letištním chobotem.
Jdu zamyšlený, po dlouhém letu, ale koutkem oka vidím,
že jsem na titulní stránce novin.
Hrklo ve mně: „Co jsem proved?
Proboha, něco se stalo, něco se...
když jsem byl v oblacích. Bože...
Bože. Co to... Bože můj.“
Byl to Kim Čong-un.
V životě jsem nezažil
tak strašlivou chvíli,
jako byla tahle.
Pravda je bohužel taková,
že na odemknutí Kim Čong-unova iPhonu
by můj tlustej asijskej obličej asi stačil.
Třeba mě FBI pošle do paláce v Pchjongjangu,
abych tam v noci ukradl vládní tajemství.
„Umíte se proplížit kolem ložnic, kde lidi spí?“
„Trénuju to každou noc, pane. Jsem váš člověk.
Stačí mi nákres všech vrzajících parket, víc nepotřebuju.“
Když jsem byl v Asii, v Hongkongu,
mělo to velmi zajímavý průběh.
Nečekal jsem to.
Nejdřív bych měl zmínit, že mám krásnou ženu.
Je úplně jiná liga.
Je vážně... Je fakt kus.
Vím, že jí nesahám ani po kotníky, protože když někoho potkáme
a já manželku představím, hned to řeknou.
Nemůžou si pomoct.
Jen nás vidí a hned...
„Proč?“
Nechápou to.
Ona je desítka. O tom žádná, je desítka.
No a já...
možná když shodím a opálím se a z hodně velké dálky,
když se dívá někdo krátkozraký...
a je šero, tak jsem možná šestka.
Nebo pětka.
Podle vaší reakce spíš čtyřka.
To nevadí, je mi to jedno,
protože v Hongkongu
jsem jasná devítka.
Jsem devítka.
Tohle
se jim líbí.
Říkají si: „Je to Asiat, nebo ne?“
Super, Brit. Něco jako James Bond.
Už na letišti holky šílely.
„Panebože!“
Já vůbec nechápal, co se děje.
Nikdy jsem to nezažil.
Chodily se mě ptát: „Panebože, odkud jsi?
Máš tak zajímavou tvář.
Ahojky.“
Líbil jsem se jim,
protože si stahovaly roušky, aby se mnou flirtovaly.
„Ahoj, cizinče.
Jak se vede?“
Přišla za mnou slečna a říká: „Promiňte…
vy jste model?“
Jestli jsem model?
„Ne, jak jste na to přišla?“
„Jste úplně jako ten model z reklamy Paco Rabanne.“
V Hongkongu běží reklamní kampaň na Paco Rabanne.
Vypadám úplně jako ten chlap. Ne-li líp.
V Hongkongu jsem model pro Paco Rabanne.
Zato tady jsem o práci v reklamě ani nezavadil.
To by muselo Jacamo vydat novou řadou sak, co zvětšují prsa.
Takže v nejbližší době asi práci nezměním.
„Pořiďte si v Jacamo saka, co vám zvětší prsa.
Máme všechny velikosti.“
To nehrozí.
Nevadí. V Hongkongu jsem krasavec.
Bohužel to vedlo k dost trapné situaci.
Žena se o mě vždycky snaží starat i na dálku.
Byl jsem tam sám a stěžoval si, že nemůžu spát:
„Mám hrozný jet lag.“ Tak mi v hotelu zarezervovala masáž.
„Jsou tam proslulí.
Po masáži budeš dobře spát.“
Sešel jsem do wellnessu a tam
svíčky, tlumená hudba.
Holky z recepce se začaly hihňat,
no jo, jsem holt krásnej.
Je to skoro otravný: „Jde sem!
To je ten z Paco Rabanne! Panebože!“
Jedna sundala roušku a začala si dávat rudou rtěnku.
„Fakt je to on!“
Pak si roušku zase natáhla.
Než jsem k ní došel, tak jí rtěnka prosákla.
Vypadala jako Joker v Batmanovi. Nic moc!
„Jdu na masáž.“
A ona: „Dobře. Pánské šatny najdete
po pravé straně,
jsou tam skříňky.
Je tam župan a pantofle.
Převlékněte se a můžete za masérkou. Příjemný zážitek.“
Vešel jsem tam, našel skříňku.
Byl tam župan, pantofle, jak jsem čekal.
Ale bylo tam i něco, co jsem nečekal.
Maličké balení jednorázového...
spodního prádla na masáž.
Žádnýmu chlapovi tohle nepřeju zažít.
Přes bok byla šňůrka,
přes druhý taky
a uprostřed skoro žádná látka.
Ale jak říkám, nikdy jsem jednorázové prádlo na masáž neviděl.
Myslel jsem, že to je rouška na obličej.
Takže jsem si šňůrky dal za uši
a obličej jsem měl tam, kam měly přijít koule.
Vzal jsem si župan a pantofle
a vyrazil přes chodbu se spodkama na obličeji.
Když jsem vešel dovnitř, slečna na mě:
Dal jste si spodky na obličej!“
Sundal jsem si je a ona:
„To je ten z Paco Rabanne!“
Není to hezké,
taková příjemná změna, že aspoň teď,
během téhle show, nejsme na mobilech?
Je to hezké, ne?
Koukněte na nás. To už se jen tak nevidí.
Koukejte. Nikdo nemá v ruce telefon.
Asi jste si přes telefon koupili lístky.
Je to hračka. Jdete na stránky divadla,
vyberete si místa.
Rezervovat vstupenky online je hračka.
Ale při rezervování se občas stane taková věc.
Nikdo vůbec neví,
co to má ksakru být.
Rezervujete lístky a najednou se objeví:
„Nejste robot?“
Zajímavá otázka.
Nikdo nikdy nepochyboval o tom, že jsem člověk.
Tak zatrhnete kolonku: „Ne, nejsem robot.
Tohle je fakt divný, nezměníme téma?“
A počítač: „Ne, to nejde.
Musíme provést pár testů,
které ověří, že jste člověk,
a ne robot.“
A vy: „To by měl být nejlehčí test ze všech.
To bude brnkačka.
Stačí dokázat, že jsem člověk!
Zplodil jsem jiné lidi.
Určitě nejsem robot. Tak to vybal.
Tohle je ztráta času.
Kde to vězí?“
„Dobře, tady je několik políček.
Na kterém vidíte výlohu obchodu?“
„Proč je to tak těžký?
Kde vůbec jsou takovýhle krámy?“
Někdy obchod přesahuje do víc políček.
Mám zaškrtnout jen hlavní políčko,
nebo i všechny okolo? Jaká platí v robokvízu pravidla?
Tak dáte: „Tohle, tohle a třeba tohle.“
Potvrdíte a zobrazí se: „Ne.
Špatně.
Pořád máme podezření, že jste robot.
Jak vám jdou mosty?“
„Nevim. Myslel jsem, že obchody mi jdou!“
Když se mi to víckrát nepovede,
ptám se ženy:„Miláčku, jsem robot? Řekla bys mi to?“
Tuhle mi došlo, že moje děti
nezažily dobu, kdy nebyl internet.
Internet měly celý život.
Nemůžou to pochopit, ptají se: „Jak jsi to přežil?“
Nemám na to co říct. „Nevzpomínám si.
Nepamatuju si to.“
Můžeme teď zavzpomínat na příchod internetu.
Pamatujete si ty roky,
kdy jsme před každou stránkou říkali „www.“?
Taková ztráta času.
Proč nám trvalo tři roky,
než nám došlo, že všechny weby začínají wwww.?
„Najdete nás na webové stránce www.amazon.com.“
„Je to www.ebay.com.“
„www.tripadvisor.com.“
Některé ani nejdou přes pusu.
Světová zápasnická federace.
„Najdete nás na www.wwwf.com.“
A říkat tohle každej den.
Nebo Světový fond na ochranu zvířat.
„Přispějte na www.wwwf.com.“
„Www.“ nás určitě stálo dva týdny života.
A vzpomeňte si,
teď, kdy je internet tak velká součást našeho života,
vzpomeňte si na na svoje první heslo.
V hlavě máme jen samá hesla.
A je fakt těžký si je všechny pamatovat.
Zakládáme si online účty
a pak: „Jak to heslo bylo?
Nemůžu si vzpomenout.“
Něco zadáte, nepustí vás dovnitř
a řeknou: „Máte poslední šanci
vzpomenout si na vlastní heslo,
pitomče.“
Když dáte „Zapomněl jsem ho“, přijdou otázky
o vašem životě, ale tam taky nevíte.
Přitom to je váš život!
„Jaký je váš oblíbený mazlíček?“ „Co jsem tam mohl vyplnit?“
Do toho váš pes: „Jestli to nejsem já,
tak odcházím. Seberu se a jdu.“
„www.“
Ach, ta hesla.
Na začátku jsme měli všichni jen jedno.
Naše první heslo.
To byly časy.
Používali jsme ho na všech účtech.
„Řeknete nám heslo? „Ano, je to moje speciální slovo.“
Pak si ale firmy začaly dovolovat.
Zadali jste heslo a napsalo vám to: „Slabé“.
„Co vy máte co soudit moje speciální slovo?“
A oni: „Internet je teď populární,
musíme heslo posílit.“
A trvaly na jedné věci:
„Potřebujeme velké písmeno.
Přijímáme pouze hesla,
která mají alespoň jedno velké písmeno.“
Všichni jsme to krátce promysleli
a pak jsme se rozhodli dát velké první písmeno.
A nějakou dobu to fungovalo.
Ale internet se stal ještě populárnější
a firmy začaly říkat: „Můžete se stát členem,
jen když budete mít alespoň jedno velké písmeno
a alespoň jednu číslici.“
Neváhali jsme ani mikrosekundu
a dospěli jsme ke společnému rozhodnutí: „Použijeme číslici jedna
a dáme ji na konec hesla, co začíná velkým písmenem.“
Chvíli to stačilo,
ale nečekaně přišel
vzrušující nový úsvit.
Svět speciálních znaků.
Ani jsme nevěděli, že nějaké jsou!
A firmy říkaly: „Chceme velké písmeno,
chceme číslici a navíc ještě speciální znak.“
A my klikali na tlačítko: „Můžete mi dát příklady
speciálních znaků, na kterých teď tak trváte?“
Prostudovali jsme si je. „Tady jsou.
Netušil jsem, že jsou tyhle znaky tak speciální.“
Ale pak náš zrak
spočinul...
na vykřičníku.
„Teď půjdeš se mnou.“
A ten jsme dali na konec našeho hesla s velkým písmenem
hned za číslici jedna.
A teď
si všichni v London Palladium říkají:
„Asi bych si měl změnit heslo. Udělám to nejspíš zítra.
Udělej to hned.
Vymysli si jiné speciální slovo.
Radši si ho změním.“
Ale tak to je, takhle to vypadá
v roce 2020.
Technologie se bude jen zlepšovat. Má nám usnadnit život.
Na můj vkus ho někdy usnadňuje až moc.
Mám nové auto.
Všechno je automatizované. Já nedělám nic.
Když se setmí, světla se sama rozsvítí.
Začne pršet, stěrače se samy spustí.
To ale znamená, že fyzicky toho děláme míň,
a upřímně, to se nasčítá.
Člověk zleniví, když nemusí sám nic dělat.
A mladí dneska říkaj:
„Vytáhneš okýnko?
Stáhneš ho? Vytáhneš ho, mami?
Stáhni ho.“
Celý život jen mačkali tlačítka.
Neví nic
o desetiletích, kdy jsme okna jak blbci otvírali ručně.
Šlo to ztuha, někdy vůbec...
Ale super na bicepsy.
Do fitka jste nemuseli, stačilo okno.
Někdy jste ho měli úplně dole a začalo pršet.
Následovalo bleskurychlé vytažení.
Pak se natáhnete ke spolujezdci.
Kdo si věří, může zkusit obě najednou.
Na co fitko.
V novém autě se sedadlo posouvá jen tlačítky.
Je tam tlačítko na pohyb dopředu,
dozadu
a na zadní opěrku.
Na všechno jsou tlačítka.
Nic jiného prsty neděláte.
Dřív bývala mezi nohama
páka.
Když jste ji zvedli, vystřelilo vás to...
po kolejnici na zadní sedadlo.
„Haló! Teď jsem vzadu!“
Před sebou jste měli kolejnici, co byla jako miniaturní horská dráha.
Pak jste se museli dosoukat...
do své oblíbené pozice na řízení.
To bylo výborný na střed těla.
Často to člověk přepískl
a dosoukal se až k volantu
a pak se musel odstrkat,
ale s citem.
Muži byli mnohem lepší milenci.
V Cortině měli soukání tam a zpátky na denním pořádku,
když hledali oblíbenou pozici na řízení.
S manželkou se mi stala v autě taková divná věc.
Víte...
Můj vztah...
možná to znáte, pánové,
je jako nikdy nekončící hledání,
kdy snažím zjistit, co mám se ženou dělat.
Nikdy úplně nevím, co mám přesně dělat.
Jedeme v autě a manželka sedí na místě spolujezdce.
Bylo to vážně zvláštní.
Minu parkovací místo,
tak si řeknu: „Zacouvám.“
Udělám klasický pohyb.
Dám ženě ruku kolem ramen a nahnu se.
A pak rychle couvám.
A pak to dotočím na volné místo, tak.
Dobrý, slušnej manévr.
Ale víc jsem to neřešil.
Žena se na mě podívá...
„To bylo fakt sexy.“
Nevěděl jsem, o čem to mluví.
Koukám ven z auta. „Co? Co se stalo?
O čem to mluvíš?“
A ona: „Tohle mi na chlapech vždycky přišlo sexy.“
„Jaký chlapy myslíš?
Co to je za sexy chlapy? O čem to mluvíš?“
Říká: „Když takhle couváš,
vždycky mi to přišlo sexy,
jindy to neděláš.“
„Co nedělám? O čem to mluvíš?“
„Jak mě chytneš a pak rychle couváš.
Vždycky mi to přišlo fakt sexy.“
Tak to mě mrzí, já se snažil hlavně...
v ložnici.
Posledních 20 let našeho vztahu
jsem se tě snažil vzrušit.
Ani za miliardu let by mě nenapadlo
zkusit manévry z auta
jako součást předehry.
„Co budem večer dělat?
Co si zacouvat a ty mi řekneš, až na to budeš mít chuť?
Můžem na to vlítnout hned, když už jsme tady.“
Ona na to: „Michaele, nemůžu za to, že mi to přijde sexy.“
Ptám se jí: „Ještě nějaká zvláštní věc ti přijde sexy,
o které bych měl vědět?“
„Musím se zamyslet.“ „Zamysli.“
Pak říká: „Ještě jednu věc chlapi dělaj.“
„Jaký chlapy teď myslíš?“
„Tak protože ty to neděláš.“ „Co nedělám?“
„Takový to, když si chlapi
sundavaj svetr a daj ruce dozadu
a pak...
ho jedním pohybem svlíknou.“
Začne sténat.
„To je tak strašně sexy.“
„Promiň, ale o čem to mluvíš?“
„Sáhnou dozadu a pak... si svlíknou svetr.“
„A můj způsob ti nepřijde sexy?
Jak začnu u rukávů...
a pak pomalu, ale jistě nahoru...
a pak mi ho musíš sundat?“
Ona na to: „To není úplně sexy.“
Tak jsem si řekl: „Dobře, tak to vyzkoušíme.“
Pohodička.
A pak přišel společný večer.
Šli jsme ven, dali si pár drinků, dobré jídlo.
Přišli jsme domů, děti spaly a já měl na sobě svetr.
Říkal jsem si: „Jdu na to.“
Nedošlo mi, že to bude těžký.
Nedošlo mi, že jsem měl trénovat.
A nedošlo mi, že to je jeden z těsnějších svetrů,
co ve skříni mám.
Dal jsem ruce dozadu, zatáhnul,
co to šlo, ale zasekl jsem se hlavou v otvoru na hlavu.
Bylo to jako hodně pomalý porod.
Bylo to na kleště.
A kromě toho mě naštvalo,
že se mi se svetrem vyhrnulo i tričko,
takže se mi tam klepalo břicho.
A tohle bylo po večeři.
„.Necpi se tím chlebem.“ „Ještě je teplej.“
„Budeš ještě ty brambory?
Ty jsou tak dobrý. Přece je tu nenecháme.“
„Dáme si dezert na půl?“ „Zapomeň, dám si celej.“
„Dortíčky? To si nechám líbit!“
A já se tak snažil
vypadat sexy.
Chvíli to trvalo, ale nakonec jsem se ze svetru dostal.
A ona nikde. Vyprdla se na mě.
„Zlato?
Udělal jsem sexy číslo se svetrem.
Přišla jsi o to!
Napadlo mě, že bychom si mohli jít zacouvat
a pak jít do postele.
To jsem se,
dámy a pánové,
otevřel trošku moc.
Hashtag…
„Moc podrobností.“
Po tom všem jsem ženě řekl: „Zlato...
tahle metoda pokus omyl už mě unavuje.
Měli bychom spolu mluvit.
Proč už mi to neřekneš...
Promluvíme si, prostě mi řekni,
co tě fakt vzrušuje.“
Ona na to: „Vážně?“
A já na to:
„Ať už je to cokoli, chci to vědět!“
„Co tě fakt vzrušuje?“
A ona zas: „Jako fakt?“ „Jo.“
„Jsi si jistej?“„Jo.“
„Opravdu?“ „Jo, řekni mi to.“
„Určitě? „Jo.“ A ona říká...
„Černoši.“
„Jak mám asi tohle na naše výročí zařídit, miláčku?“
I přes to všechno nám to klape.
Pořád jsme spolu. Děti rostou..
Ozzy, můj nejmladší, je ještě dítě.
Lucasovi je 14, Ozzymu 11.
Je to ještě malej kluk.
Ale je šikovnej, chytrej.
Jen by neměl být pořád na Xboxu,
to by fakt neměl.
Protože je na tom pitomým Xboxu úplně závislej.
Pořád za ním chodím: „Už konči.
Řekl jsem pět minut, ne 45.
To ti prošlo, ale teď konči.“
„Přijdu za minutku, tati. Ještě...“ Pardon.
Takhle nemluví, nevím, kdo to byl!
Mluví mnohem víc jako střední třída!
„Budu tam co nevidět, tatínku.
Dovol mi ještě pár minut, zakrátko skončím.
Urychleně.“
Nevím, čí bylo to první dítě!
„Hele, já jsem tvůj syn. Tos nevěděl?“
„Tati, jak je možný,
že já jsem z East Endu
a ty jsi Číňan?
Nejde mi to do hlavy.
Kde to žiju?
Co je tohle za famílii?
Máma dole couvá s ňákým černochem,
co to má být?
A z okna vylítl svetr. Vypadala spokojeně.
Tak ji neznám. Úsměv od ucha k uchu.“
Nevím, kdo to je.
Takže syn furt opakuje: „Za minutku.“
Asi neví, co „za minutku“ znamená. Říká: „zaminutku“.
„Teď to vypni. Večeře je na stole.“
„Už jdu... Za minutku, teď je to důležitý.“
Hraje takovou střílečku. Fortnite.
„Tahle hra je fakt důležitá.“
„Tak dej pauzu.“ „To nejde pauznout, tati.
Nemůžu ji pauznout...“
„Můžeš!
Nebudu to opakovat! Dej pauzu.“
„Nemůžu to pauznout.
Musel bych se zabít.“
„No tak, vždyť o nic nejde.“
„Ale ne, ve hře bych se musel zabít.“
„Tak se zabij, je mi to jedno!“
A tak je to každý večer. Volám na něj: „Ozzy!
Zabij se, budem večeřet!
Ať tě kamarád zastřelí! Stydne ti tu jídlo.“
Ve skutečnosti mě neposlouchá.
Nemám žádnou autoritu. Má mě na háku.
Poslechne jen mámu, mně se směje.
Kdykoli zvednu hlas... Třeba minule:
„Jdi už spát. Vyčistil sis zuby?“
A on: „Nemusíš křičet, tati.
Stojím tady. Slyším tě.
Uklidni se.“
A pak říká: „Nejsi unavený?"
„Možná trošku.“
Jednou mi řekl:
„Nemáš nízký cukr? Neměl bys něco zakousnout?“
„Jo, asi jo. Mám trochu...“
A poslal mě si lehnout.
Největší novinkou v našem domě je náš pes.
Je to náš první pes.
Máme tu psí fanoušky!
Je to malej chlupáč.
Je to roztomilej malej chlupáček.
Pan McChlupáček.
Je to moc hodný chlupatý pejsánek. A je tak přítulnej.
A víte, proč je přítulnej? Má to v povaze.
Různá plemena psů mají různou povahu.
Jako když kupujete auto. Šel jsem na www...
www.jakehopsa.com.
Popisují tam různá plemena, jaká jsou,
jak moc je venčit, kolik potřebují pohybu,
jak moc je krmit, jestli línají a tak.
A mají i kategorii pro přítulnost.
Jak moc mají rádi lidi.
Maximum bylo pět hvězdiček.
Díval jsem se jen na psy, co měli pět hvězdiček.
Proč by si někdo pořizoval zvíře,
co ho nebude mít moc v lásce?
Pětihvězdičkoví psi jsou zlatí retrívři,
labradoři a náš pes. Chlupaťoučký norfolský teriér.
Je pětihvězdičkovej.
Vidím mu to na očích, je to úžasný.
Jako by říkal: „Mám tě moc rád.“
Dám mu norfolský přízvuk, když je to norfolský teriér.
Nevím, jak mluví,
ale nejspíš by mluvil takhle.
„Mám tě tak rád. Děkuju ti, že jsi můj páníček.
Děkuju, že mě necháš bydlet u vás doma.
Líbí se mi, jak jsi to tu zařídil, je to nádhera.
Klidně bys mohl navrhovat interiéry.
Tobě by se povedlo, na co bys šáhnul.
Když tě vidím, jsem z tebe vedle jako Asiatky,
jsem do tebe blázen. Jsi úžasnej.
Líbí se mi, jak se ti dělaj prsa, když zvedneš ruce.
Miluju, když v noci vstaneš a já tě slyším čůrat.
„Zas je vzhůru!“ To je číslo!
Miluju, když vylezeš z vany a máš rudý nohy,
ruku a koule.
To miluju.
Stýská se mi,
když jsi pryč. Bojím se, že tě kousne žralok.
Bojím se, že ti zaskočí samec v krku.
Vím, že nejsi robot.
Jsi jeden z nejlepších lidí, co znám.
Mám tě tak rád. Víš, když jdeš ven,
zní to hloupě, ale mám strach, že jsi umřel.
Bojím se, že můj páníček odešel a umřel,
že láska mého života navždy odešla.
A když se vrátíš,
jsem nejšťastnější pes ze všech,
protože za přítulnost mám pět hvězdiček!“
To je můj pes.
Pětihvězdičkový.
Nesmírně milující.
Našel jsem si na tom webu psy, co nemají pět hvězdiček za přítulnost.
Jedna hvězdička,
čivava.
Ti malí mexičtí psi s vykulenýma očima,
ty taky lidi nemusí.
Při venčení potkáte různé psy,
psí majitelé ví, o čem mluvím.
Vezmete psa do parku, on chce všechno očichat
a poznat další psy.
Nejlepší je, jak vždycky zpozorní.
Všichni chtějí,
nebo aspoň můj pes
má rád rychlé seznamování,
což spočívá v tom, že si očichají kulky a jdou dál.
Je to dost zvláštní:
„Hele, mohl bych ti očichat kulky?“
A pes: „Jo, klidně.“ A daj se do toho...
A můj pes pak: „Zkus moje.“
Pak si řeknou:„Tak dík“ a jdou dál.
Už z dálky o sobě ví.
Oba zpozorní.
Některý psi jsou ale zlí.
Nemaj zájem, protože je štěně.
Kolem projde německý ovčák: „Já jsem německý ovčák.
Jsem německý ovčák.“
A můj pes na něj: „Můžu ti v rychlosti očichat kulky?“
„Ani náhodou, ty hloupý štěně.
Takovej prcek.
Ty bys na moje výstavní koule ani nedošáh!
Myslíš, že bych se kvůli tvým pidi kulkám ohýbal?
To je hnus! Drž se od mých koulí dál!“
Pak potkáme francouzského pudla.
„Jsem francouzský pudl.“
Můj pes na něj: „Promiň, říkal jsem si...
Zrovna mě odpálkoval jeden německý ovčák,
nemohl bych ti očichat kulky?“
„Před Brexitem by to šlo,
ale tohle teda ne.
Myslím, že jste se nerozhodli správně. Rozhodli jste se špatně.
Předtím bych možná řekl ano, ale nelíbí se mi,
jak jste hlasovali. To je sprosté.
Už nejste ve hře.
Chcete volný pohyb osob?
No, volný pohyb nosu ke kulkám pro vás už neplatí.
Na moje kulky zapomeň.“
Přichází afghánský pes.
„Nedotýkej se prosím...
Za normálních okolností by to šlo,
ale doma je těžká situace.
Musím se vrátit.
V mojí zemi hodně nepokoje. Musím si pustit CNN.
Kulky teď nejsou k dispozici.“
Sem tam potkáte i milé psy,
třeba malého skotského teriéra.
„Nazdárek!
Dej si pořádně do nosu!
Nestyď se!
Neboj se toho, já nikám nespěchám.
Za chvilku se vystřídáme. Nenech se rušit!
Do toho, kámo!“
Ale čivavy?
Vždycky, když se objeví čivava,
majitel volá:
„Opatrně!
Někdy kouše.“
Kouká mu to z očí. Tak říkám:
„Jasně že kouše,
vždyť má jen jednu hvězdičku.
To jste si nezjistili.“
A pes: „Mám jednu hvězdičku.
Proč si mě koupila? Nemám ji rád.
Nemám rád žádný lidi.
Proč si to nezjistila na internetu?
Jak se přiblíží, tak koušu,
protože ji nemůžu ani vidět,
ani její děti, ani jejího muže.
Když jde ven z domu,
doufám, že umřela.
Modlím se, aby umřela.
A vyndej mě z tý zasraný kabelky, ty ježibabo!“
Jedna hvězdička.
Dámy a pánové, díky, že jste přišli
a zasmáli se se mnou!
Díky moc! Dobrou noc! Bravo!
Jo! Jste skvělí!
Díky!
Děkuju i vám nahoru!
Děkuju, jste skvělí!
Díky! Díky všem! Dobrou noc! Bravo!