Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
DET HÄR ÄR EN SANN HISTORIA OM FÖRFALSKAD KONST
NAMNEN HAR INTE ÄNDRATS FÖR ATT SKYDDA OSKYLDIGA PERSONER
EFTERSOM VISSA INTE ÄR SÄRSKILT OSKYLDIGA
Ingen vill bli lurad.
Folk luras av konst
mycket oftare än vi anar.
Chefen för Metropolitan Museum fick en gång frågan:
"Hur många förfalskningar tror du kan hänga på väggarna?"
Han svarade: "Jag har ingen aning."
Det är genant.
Och än värre…
…enligt mig, är att de inte kan tänka sig…
…att erkänna att de blivit lurade.
Jag tycker att det är väldigt lätt att se…
…att jag lät mig ryckas med
av begeistringen över konsten.
De säger sig vara säkra på att hon var delaktig i den kriminella verksamheten.
De säger sig vara övertygade.
Hon var antingen delaktig
eller en av de mest korkade individerna som nånsin jobbat på ett konstgalleri.
Jag sålde inte medvetet förfalskningar.
Jag var övertygad om att de var riktiga, äkta och trovärdiga.
Jag var övertygad om det.
Allt hände väldigt plötsligt.
Det började med beskedet om att Knoedler skulle stänga.
Det kom som en chock eftersom Knoedler var en klassisk institution i konstvärlden.
Ingen kände till detaljerna förrän…
…det började läcka information om förfalskningsskandalen.
En skandal i 80 miljonersklassen som gjort konstvärlden bestört
och fått samlare att granska sina värdefulla ägodelar.
Det är förmodligen den största konstsvindeln som genomskådats
i USA:s historia.
Förfalskaren skapade konst som liknade verk
av några av USA:s främsta konstnärer.
Ett bedrägeri som pågick i nästan 20 år.
Den här personen hade mage att nämna Jackson Pollock, Motherwell…
Några av 1900-talets största konstnamn.
Samlare köpte föremål som var värda miljontals dollar.
Har jag chansen att köpa en Rothko?
I själva verket värdelösa.
De sågs som mästerverk. Innan de avslöjades som falska
ansågs de vara fina konstverk som platsade på museer.
Och ett av de viktigaste gallerierna i vårt lands historia var själva navet.
Knoedler Gallery var det mest ansedda galleriet i New York,
till viss del på grund av dess mångåriga historia.
Det hade överlevt inbördeskriget, två världskrig och hela 1900-talet.
Inledningsvis sålde man verk av de gamla mästarna till kunder
som JP Morgan, Henry Clay Frick, Metropolitan Museum och Louvren.
Det var i början på 1970-talet som Armand Hammer,
en av 1900-talets främsta industrimän och filantroper,
köpte en andel i Knoedler Gallery.
Hans barnbarn Michael Hammer förvärvade en ägarandel runt år 2001.
Michael Hammer tog över galleriet och gjorde Ann Freedman till chef.
Jag jobbade på Knoedler i nära nog 32 år.
Ann Freedman var känd för att vara skicklig på att sälja konst
och ha goda relationer till samlarna.
Det satt i väggarna. Jag jobbade för Knoedler.
Knoedler var främst av alla. En institution.
Det var ett galleri som följde med i tiden och trenderna.
Ironiskt nog var den enda eran som de missade
det tidiga 50-talets abstrakta expressionism
som skulle visa sig bli eran som blev deras fall.
I centrum för svindeln står enligt myndigheterna
den här New York-kvinnan: Glafira Rosales.
Hon kallar sig konsthandlare.
Glafira Rosales går raka vägen in på Knoedler
och påstår sig ha mästerverk i bagageutrymmet på sin bil.
Som om det skulle finnas en guldgruva i mångmiljonklassen
med hittills okända målningar.
Och samtliga kom från den här mystiska Glafira Rosales.
Det var en perfekt storm.
Det var oerhört sällsynt att en så stor mängd förfalskningar
skulle passera igenom Knoedler och lura så många personer.
BEDRÄGERIET INLEDS
Det var, såvitt jag minns, 1995.
Jimmy Andrade var en sorts alltiallo.
Han skötte en massa olika saker. Han var betrodd. Oerhört väl betrodd.
Han berättade att han hade en vän.
En väldigt speciell vän som ville visa mig en Rothko.
En dag kom Glafira Rosales in.
Jag visste nog inte vad hon hette,
men det kvittade. Hon var okänd för mig.
Hon var artig, välklädd och lågmäld.
Det fanns ingen anledning att lita på Glafira Rosales.
Ingen kände till henne. Hon hade ingen notabel bakgrund.
Hon var bara en kvinna från Long Island som traskade in på galleriet.
Rosales var som gjord för det här.
Hon uppgav precis rätt mängd information. Varken för mycket eller för lite.
Tillräckligt för att väcka Anns intresse och hålla relationen vid liv.
Hon hade Rothko-verket på papper, inslaget i lite…
Mellan kartongskivor, tror jag.
Jag frågade om vi fick plocka fram det. Jimmy öppnade det. Inget udda med det.
Jag tyckte att det var slående vackert.
Om man kan förälska sig i föremål förälskar jag mig i konst.
Den är inte mänsklig, så det finns ju gränser,
men jag blev uppriktigt begeistrad över de här konstverken.
Signerat på baksidan. Daterat. Det såg jättebra ut.
Det var typiskt för mig och för tiden att ställa några frågor.
"Kan du berätta nåt om dess ursprung och ägare?"
Hon var tydlig med att hon hade ett sekretessavtal.
Ägarens namn fick inte avslöjas.
Allt eftersom framkom det detaljer om dess ursprung.
"Mr X", hette det till en början.
Det förändrades med tiden, men första versionen handlade om mr X.
En väldigt förmögen familj från Europa.
De tog sig till Mexiko, vilket inte var ovanligt efter krigen.
Han hade åkt till New York med sin fru.
De hade köpt målningar med hjälp av en man som hette Alfonso Ossorio.
Alfonso Ossorio bodde på Long Island.
Han kan kanske beskrivas som mecenat till Jackson Pollock.
Han skulle ha fört samman den anonyme samlaren med konstnärerna.
De köpte ett antal verk. "Det är inte det enda. Det finns fler."
Mexikanen, sitt ogillade av abstrakt konst till trots,
tog med sig målningarna till Mexiko. Hur bar han sig åt? I en vagnkonvoj?
Han tog hem målningarna till Mexiko
och placerade dem väl förslutna i källaren.
Han hade gett verken till sin son "mr X junior".
Nu ville hans son sälja dem billigt eftersom han inte brydde sig om pengar.
Skulle det vara trovärdigt?
Min erfarenhet är att rika personer bryr sig mer om pengar än fattiga.
En sån där historia som innehåller några detaljer som är sanna
eller frestande att tro på.
Sen svalde en lättlurad person betet.
Är det inte alltid så med bedrägerier?
De innehåller precis tillräckligt med trovärdiga detaljer.
Jag tänkte: "Herregud. Vilken upptäckt."
Då inleder vi med 33, 34, 35 miljoner dollar.
Jag har 36 miljoner bjudet. 36 av mr Stefan.
Fyrtioåtta hos Charlie nu.
Abstrakt expressionism exploderade runt år 2000.
Femtiosju miljoner dollar av Elizabeth.
Femtioåtta.
Det som hade varit en hygglig marknad blev en löjlig het marknad.
Verken såldes för belopp som hade tiofaldigats.
De abstrakta expressionisterna var den första gruppen amerikanska konstnärer
som blev internationellt omtalade.
I gruppen ingick Jackson Pollock, Mark Rothko,
Barnett Newman, Lee Krasner, Robert Motherwell och Willem de Kooning.
De förväntade sig inte att nå ut till en publik eller till samlare.
Då stannar vi alltså på 65 miljoner dollar?
Tack!
Priserna som abstrakt expressionism säljs för
ökar kanske lockelsen i att förfalska verken.
Jag visste från ursprungshistorien
att målningarna hade köpts på sent 50-tal eller tidigt 60-tal
för blygsamma summor, vilket var trovärdigt.
Konstnärerna gick hungriga.
De inte bara ville sälja, utan de var så illa tvungna.
Pollock fick byta in sina tavlor i mataffären eller spritaffären.
Så tanken på att nån på den tiden skulle kunna ha köpt verken billigt
var inte överraskande.
Och glöm inte…
Under perioden då den oidentifierade mr X påstods ha köpt verken var de inte dyra.
De kostade femtusen eller tiotusen dollar.
Målningarna hade aldrig ställts ut. De saknade känd proveniens eller intyg.
Proveniensen är avgörande. Man måste veta var målningen kommit ifrån.
Proveniens. Enkelt förklarat innebär det kännedom om tidigare ägare.
I bästa fall kan man spåra verket från dess nuvarande ägare
ända till konstnärens ateljé.
Det måste åtminstone finnas dokument
som visar när verket skapades och vem det såldes till.
"Systern har kanske några dokument, men de är förmodligen förstörda."
Hon hade förberett en historia. Utan tvekan.
Den var oerhört dunkel.
Den borde aldrig ha godtagits som proveniens.
Åtminstone nåt av verken borde ha synts
i bakgrunden på nåt foto på en av konstnärerna i ateljén.
Man kan ofta hitta nåt belägg som styrker ett verks existens,
men aldrig fullt ut, och belägg kan förfalskas.
Stora samlare som Walter Chrysler,
Roy Neuberger och Joe Hirshhorn gjorde alla så.
De besökte konstnärernas ateljéer och fick mängdrabatt.
Och de betalade kontant.
Det var trovärdigt i mina öron. Jag trodde på det jag fick höra.
Det fanns frågetecken, men så är det ofta med proveniens.
Jag hoppades räta ut frågetecknen allt eftersom.
Inget av verken som Rosales tog med till galleriet
förekom i konstnärernas verkförteckningar.
En verkförteckning är en omfattande förteckning
över en konstnärs äkta verk.
Alla är införstådda med att det kan finnas äkta verk
som saknas i verkförteckningen. Författarna kanske inte kände till verket.
Men den anses ändå vara en sorts bibel.
Vad gör man då? Man vänder sig till verkförteckningens upphovspersoner
och ber dem göra en bedömning.
Om jag inte missminner mig såg jag målningen för första gången…
Den främsta Rothko-kännaren, David Anfam, råkade vara i stan,
så jag visade honom den. Hans omedelbara uppfattning var:
"Den är vacker. Det är en Rothko."
Han var den främsta Rothko-kännaren. Han var en ansedd Rothko-forskare.
En ansedd forskare inom abstrakt expressionism.
Han anlitades av National Gallery och familjen Rothko
för att skapa verkförteckningen. Rothko-bibeln.
Det var avgörande. Därmed var den äkta.
BEDRÄGERIETS KONST
En skicklig bedragare ger en precis vad man vill ha.
FÖRFATTARE TILL THE CONFIDENCE GAME
Skickliga bedragare är riktiga människokännare.
De förstår sig på mänskliga behov och begär.
De förstår sig på tro och hopp.
Rosales rörde sig i konstvärlden för att visa sig trovärdig.
För att visa att hon hade en roll här.
Hon gick på auktioner och vernissage. Hon köpte också konst av mig.
Besöker man vernissage visar man sig offentligt.
Man gömmer sig inte.
Den var en fascinerade katt och råtta-lek. För varje målning som Glafira tog med sig
försökte Ann mjölka henne på information om mr X.
Glafira sa: "Jag kan säga dig att han är väldigt nöjd med ditt arbete."
Knoedler sålde alltså bara en eller två förfalskningar per år.
När folk får höra det sammanlagda antalet blir de helt paffa.
De rullades inte in på Knoedler i skottkärra.
Det var ett sakta flöde över tid. Planen gick ut på att gå varsamt fram.
Glafira är en späd och tystlåten person.
Hon stämmer inte in på sinnebilden av en internationell konstbrottsling.
Men hennes pojkvän har en bakgrund i konstvärlden.
Kan du för formens skull uppge ditt namn?
Jag heter José Carlos Bergantiños Díaz.
GLAFIRA ROSALES POJKVÄN
Vem är Bergantiños? Vem är Glafira Rosales?
De påstod sig driva ett galleri i New York.
De påstod sig driva ett galleri i Sands Point.
De har anklagats för olaglig handel med förfalskningar i Spanien.
Bergantiños anklagades i en rättegång 2006 för att ha förfalskat diverse handlingar.
Varningsklockorna ringer.
Det finns indikationer på att han är delaktig i bedrägeriet.
Ann Freedman ledde galleriet.
Träffade du nånsin henne?
Jag träffade aldrig henne. Aldrig.
Jag kände inte assistenten heller. Jag kände ingen.
Vi vet inte vem av dem som var drivande, men de var pålästa.
När man väljer nån som Ann väljer man nån
som är i ett känsligt skede i karriären och behöver nåt sånt här.
Det är en sån sak som personer som Glafira och Bergantiños räknar med.
En bedragare är inte en skicklig talare, utan en skicklig lyssnare.
Och Glafira var oerhört duktig på det.
I takt med att verken dök upp visade Ann dem genast för experter.
Så går konsthandlare till väga. Oavsett om det finns proveniens eller inte.
National Gallery of Art skulle publicera en verkförteckning
över Rothkos verk på papper.
De skrev till Ann om två av Rothko-verken:
"Vi har granskat verken. Vi tänker ta med dem i verkförteckningen."
Hon vände sig till den främsta konservatorn
som arbetade för Rothkos arvingar, och mottog konditionsrapporter
med positiva utlåtande om verken som till exempel:
"Det här är ett klassiskt exempel på Rothkos stil."
Det kom från en person som vårdat hundratals målningar
och inte upptäckt nåt avvikande
när hon granskat målningarnas tekniska uppbyggnad.
Sen följde ett verk av Pollock
och med tiden sju verk av Richard Diebenkorn.
Det var som att bryta ny mark.
Jag anlitade trots allt en expert, EA Carmean,
för att leda efterforskningarna kring det här.
Jag litade helt på hans omdöme.
Han var övertygad om att de var äkta och intygade det skriftligen.
De ville så gärna tro att de var äkta eftersom det gynnade alla.
"Kolla, vilken fantastisk upptäckt. En guldgruva av hittills okända målningar
av några av 1900-talets mest hyllade konstnärer."
Om man verkligen vill att nåt ska vara sant
gör man sitt bästa för att bortse från varningstecknen.
Men det fanns gott om dem.
Experterna som hon vände sig till verifierade verken på olika vis.
Och när experterna stod vid hennes sida
och bekräftade hennes intryck lät hon sig svepas med fullständigt.
SAMLARNA
Konst är en exklusiv vara som säljs till en väldigt begränsad skara.
Exklusiviteten styr. Det handlar om världens främsta konstnärer
med ett begränsat antal verk.
Det handlar även om folk med gott om pengar.
De vill samla på nåt som är oerhört ovanligt som ingen annan har.
Om man har de omständigheterna i åtanke
och det görs en ny upptäckt blir frestelsen stor.
Paret de Sole är väldigt smarta.
Domenico har en examen från Harvard Law School.
Han är en väldigt sofistikerad man, och de har en imponerande konstsamling.
Vi besökte en gammal vän som sa:
"Nästa gång du är i New York måste du träffa en god vän till mig.
Hon är nog skickligast i USA. Ann Freedman."
STYRELSEORDFÖRANDE FÖR SOTHEBY'S OCH TOM FORD
Jag kände inte till henne. Jag visste inget om Knoedler.
Vi pratade om ett Scully-verk vi gillade.
"Vi kan väl ringa Freedman och fråga efter Scully-verk?"
Jag hade inget just då, men jag ville träffa dem.
Det var en trevlig lokal.
Vi gick uppför trappan till ett kontor där vi fick slå oss ner.
Ett par övertäckta konstverk på stafflier.
De sa: "Vad är det där med det vita överdraget?"
Jag sa: "Det är en Rothko."
"Åh, vi älskar Rothko. Visa oss."
Två konstverk avtäcktes. Det ena föreföll vara ett Rothko-verk,
och det andra ett Jackson Pollock-verk.
Vi blev helt häpna. Man blir ju helt mållös.
MARK ROTHKO, UTAN TITEL, 1956, OLJA PÅ DUK
Det är ju inte nåt man får uppleva varje dag.
Självklart förhörde vi oss om dem.
På sätt och vis blev de lurade, men de var alla sofistikerade personer.
Sofistikerade vad gäller affärer och yrkesliv,
och ändå föll de alla till föga för de här konstverkens charm.
Jag tror att hållningen som fick de Sole att förälska sig
i det som han trodde var ett Rothko-verk
är en vanligt förekommande hållning hos samlare som har köpt förfalskningar.
En förälskelse är en bra beskrivning av hur det går till
när man bortser från och förlåter brister,
precis som en nyförälskad person bortser från den andras brister.
Det ger självkänslan ett uppsving.
Det är nåt som man vill visa gäster som besöker ens hem.
Om precis den typen av Rothko-verk som man söker blir tillgängligt,
ifrågasätter man det då eller köper man det?
Jag vill bara ha sagt att jag inte är en kännare. Jag är ingen expert.
Målningarna såg övertygande ut.
Vår rådgivare i frågan var initierad, och han fick ett väldigt gott intryck.
Prislappen på åtta miljoner dollar kan verka hög,
men den är faktiskt rätt låg för ett Rothko-verk.
Kvalitetsverk av Rothko från den perioden säljs för mycket mer än så.
De verkade inte ha särskilt många frågor. De var bara helt betagna av tavlan.
Domenico var ihärdig. Utöver en faktura med priset på
ville han ha ett äkthetsintyg,
och Freedman försåg oss med ett flersidigt dokument
med en lista på alla "experter"
som hade sett målningen och verifierat dess äkthet.
Jag stod som expert på listan för de Soles tavla,
vilket bidrog till att jag drogs in i det här.
Jag är ingen Rothko-kännare. Jag har inget minne av att ha sett tavlan.
GRATTIS TILL KÖPET AV EN ROTHKO
de Sole visste att det saknades proveniens.
de Sole visste att säljaren var oidentifierad.
Det visste de allihop.
de Sole-verket hamnade på Beyeler-museet, så det blev i högsta grad framvisat
i nåt som kallades Rothko-rummen. Jag älskar att prata om det.
Ernst Beyeler var en oerhört betydande konsthandlare
som anordnade en hel utställning med Mark Rothkos verk.
Paret de Soles Rothko hängde på en egen vägg.
Man gick in på Beyeler och möttes av den.
Ernst Beyeler levde då.
Han ifrågasatte den inte.
Han godtog den. Det styrkte oss i tron om att vi hade en riktig pärla.
Man bör ställa sig frågan: "Varför får jag ett så bra erbjudande?"
FÖRFALSKAREN
Många av experterna var överens om att det var ytterst osannolikt,
eller till och med omöjligt, att en person skulle kunna behärska
så många konstnärers stilar.
Det var oerhört märkvärdigt, och otänkbart för alla
som granskade verken.
Dags för "Dagens favoritperson"
där vi väljer nån som fångat vår uppmärksamhet, men inte av bra skäl.
I dag är det en 75-årig konstnär som efter att ha sålt sina tavlor
för ett par hundra dollar började sälja dem för miljoner.
Det som är känt om Pei-Shen är att han var en erkänd konstnär i Kina.
Sen flyttade han till USA och hade svårare att lyckas.
Han kände stor frustration
eftersom han vid sin ankomst här var ett stort namn i Kina.
Här kände ingen till honom.
Så han studerade vi Art Student League, vilket är en skola på Manhattan
där mästare som Alexander Calder
och Pollock förlagt en del av sina studier.
PEI-SHENS KLASSKAMRAT
Han var helt klart ett geni som hade studerat teknikerna
hos sju eller åtta abstrakta expressionister.
Han hade studerat dem oerhört noga.
Kineserna har i minst tusen år haft en tradition
av att skapa fullständigt korrekta återgivningar
som den främsta hyllningsformen till tidigare konstnärer
och som ett test för ens skicklighet.
Det har pågått i tusentals år. Originalitet var ingen dygd.
Man utgår inte från hjärtat. Man kopierar bara andras tekniker.
De kopierar inte bara konst, utan även Iphones och annan teknik.
Man måste fråga sig hur det är att vara den kinesiske konstnären som skapar verk
som knappt nån kan skilja från de riktiga mästerverken.
Han är skicklig. Han är begåvad, men inte på nivå med Picasso och Matisse.
Hans Rothko-kopia är dålig.
Lysande. Lysande förfalskningar.
Glafira och Bergantiños tog kontakt med ett antal personer till uppdraget
och valde Pei-Shen eftersom han var skickligast
och klarade flera konstnärer.
När Pei-Shen skapade tavlorna var de helt nya
och inte från 50-talet eller 60-talet.
Därför skapar Pei-Shen målningen och lämnar över den till Bergantiños
som bearbetar den tills den ser trovärdigt gammal ut.
Kanske krackeleringar i ytskiktet. Det behövs damm och en åldrad ram.
Även målarduken måste ha åldrats.
Så Bergantiños skaffade fram konstnärsmaterial,
en gammal duk och rätt sorts ram.
De hade ett nära samarbete.
De behövde Pei-Shens konstnärskap, men sen stod Bergantiños
för de avslutande momenten som gjorde tavlan trovärdigt åldrad.
Granskar ni mitt bankkonto ser ni att jag saknade inkomst.
Jag är en fattig konstnär. Skulle jag vara inblandad?
Han fick dålig lön i början.
Efter ett tag besökte han konstmässan på Armory på 67th Street
där han såg ett av sina verk i Knoedler Gallerys monter.
Då vände han sig till Rosales och sa: "Jag måste få bättre betalt."
Carlos, hur träffade du Pei-Shen Qian?
Jo, jag köpte konst av honom
när han stod
och målade på gatan.
Ibland behövde jag pengar,
så då köpte och sålde jag dem, precis som alla andra.
Och det var Rosales, som med hjälp av sin pojkvän,
skapade berättelserna bakom verken.
Det var oerhört väl genomfört.
Man måste komma ihåg att Glafira Rosales hade försökt sälja tavlorna själv.
Även om hon hade fått kontakt med samlarna och gallerierna
som Ann Freedman sålde till, så hade de skrattat åt henne.
Sammanhanget påverkar oss.
Om man besöker Museum of Modern Art eller Metropolitan Museum
och ser en målning där… Inte ens en expert skulle tänka:
"Det är nåt som inte stämmer med tavlan."
Man förlitar sig på museet
och dess resurser som lär ha granskat tavlan.
Knoedler Gallery var ju oerhört väl ansett.
Folk misstänkte aldrig nåt.
Allt eftersom gillade fler och fler verken.
Och med "gillade" menar jag "ville ha dem".
Man kunde se folk skina upp framför dem.
UNDER DE FÖLJANDE TIO ÅREN…
Det fanns ett djupgående begär efter målningarna.
…SÅLDE KNOEDLER GALLERY MÅLNINGAR FRÅN ROSALES
TILL SAMLARE, MUSEER OCH GALLERIER
FLER ÄN 60 FÖRFALSKADE MÅLNINGAR
SÅLDES FÖR TOTALT 80 MILJONER DOLLAR
Alla som arbetar inom andrahandsmarknaden för konst
där man köper ett verk och säljer vidare det
vet att det är normalt med prisökningar på 100 %.
Men här låg vinstmarginalen på allt från 200 till 800 procent.
Sånt händer bara en gång per årtioende.
Alla som handlar på andrahandsmarknaden vet
att om man gång på gång lyckas få så höga vinstmarginaler,
då är det nåt som är problematiskt.
Det var inte bara jag som trodde på de här konstverken.
Det var inte Ann Freedman mot världen.
Alla var med på det.
Konstvärlden var med på det.
De doldes inte.
Vikten av dem tonades inte ner.
De visades upp runt om i världen och förekom i publikationer.
TASCHEN PUBLICERADE ROTHKO-VERKET SEX GÅNGER
Hon ville så oerhört gärna att verken skulle vara äkta
eftersom det skulle ge henne rollen som ledande konsthandlare.
Hon skulle bli den främsta.
Och därför lät hon sig ledas i fördärvet.
FÖR BRA FÖR ATT VARA SANN
SAMLARE
Jack Levy besökte galleriet och ville köpa en Jackson Pollock.
Han sa: "Jag köper det här verket,
men du måste gå med på att låta det granskas av Ifar."
International Foundation of Art Research grundades för att hantera
komplicerade frågor som attribuering och äkthet.
Vi är en av få institutioner som utför sånt arbete.
Mr Levy hade förhandlat till sig att om vi inte godtog den som en Pollock
skulle han få pengarna tillbaka.
Hela konceptet med äkthet är väldigt problematiskt i konstvärlden nu.
Nåt som verkligen är till förfalskarens fördel är
att om man har en negativ åsikt och hyser tvivel
håller man oftast tyst om det.
Det har hänt att experter som varit kritiska mot tavlor har stämts.
Äkthetsgranskningen utförs vanligen i tre steg.
Forskning kring bland annat proveniensen.
Sen samlar man specialister som granskar verket.
Specialister med hög kännedom om konstnären
avgör om verket är i linje med konstnärens stil.
Sen granskar man även dess materiella egenskaper.
Trots en del positiva utlåtanden om verket som vid första anblicken såg bra ut
fick vi för många negativa utlåtanden.
Materiellt sett lade vi märke till att det var ny färg på en gammal duk.
Vi gjorde en teknisk jämförelse med ett äkta Pollock-verk från samma år,
och masoniten hade åldrats på ett helt annat vis.
Det var väldigt misstänksamt i våra ögon.
Stilmässigt väcktes många frågetecken om sättet som färgen hade applicerats
och om den gråbruna färgbeläggningen.
Den hade inget sett. Till och med de som gillade verket ifrågasatte det.
Och så proveniensen… Vi bifogade 16 textsidor
som förklarade varför proveniensen var oantagbar.
Pollock är en väldigt väldokumenterad konstnär.
Han var berömd medan han levde, för guds skull.
Bristen på dokumentation
om en tavla som målades när Pollock var som mest framgångsrik
och Life Magazine ställde frågan om han var USA:s kändaste konstnär…
Det var särskilt häpnadsväckande.
Kombinationen av all information fick oss att skriva i vår rapport
att vi inte kunde godta det som ett Jackson Pollock-verk.
Inget klart besked.
I konstvärlden tolkas det generellt sett som att det rör sig om en förfalskning,
men vi gick inte så långt i våra ordval. Vi upprepade vårt budskap.
Faktum är att de gömde undan och underlät att nämna rapporten
och smutskastade oss genom åren.
Galleriet försökte senare hävda att vi inte avgav ett omdöme.
Jag upplevde henne som ovillig att lyssna på allt jag hade att säga.
Visst var det ett omdöme att skriva:
"Vi kan inte godta det som ett Pollock-verk".
Då vände sig Jack Levy åter till Ann Freedman och Knoedler och sa:
"Jag vill ha pengarna tillbaka enligt avtalet. Två miljoner dollar."
Jag minns att jag sa: "Jack, är nåt inte som sig bör
häver vi köpet." Det svaret hade alla fått.
Knoedler återbetalade hela köpesumman.
Det hade varit rimligt om Ann Freedman och Knoedler
hade valt att genomföra en utförlig granskning i det läget.
Men verket blev åter till salu på Knoedler Gallery.
Priset höjdes från två miljoner dollar till elva miljoner dollar.
Min uppfattning var att allt eftersom tiden gick
och Pollock-verkens värde de facto steg, så kunde man begära mer för det.
Såldes det nånsin?
Nej.
Jag vände mig genast till Glafira och meddelade henne
att verken hade ifrågasatts
och fick då lite mer information.
Jag fick veta att inom tre veckor
hade verket mirakulöst nog fått en ny proveniens.
MR X ANDRA VERSIONEN
Andra versionen var annorlunda.
Nu var mr X homosexuell och hade rest till New York
och börjat köpa verk av en man vid namn David Herbert, som var homosexuell.
Herbert var en riktig konsthandlare på 50-talet.
Han jobbade för Sidney Janis Gallery
som företrädde många abstrakta expressionister
och för Betty Parsons Gallery
som också företrädde ett antal abstrakta expressionister.
Han var en riktig konsthandlare på framstående gallerier.
Mr X hade plötsligt dragits in i den här halvvärlden
med homosexuella konstälskare, handlare och samlare.
Men han hade fru och barn hemma i Schweiz,
så han kunde inte ta med sig verken hem.
Då hade han avslöjat sitt homosexuella leverne för familjen.
Det var precis lika hopdiktat och lika lätt att avfärda med research.
Historien förändrades.
Alfonso Ossorio var inblandad. Sen var han det inte.
De ändrade bekvämt nog spår till David Herbert
som bekvämt nog var död.
I takt med att det uppstod hål i historien
täpptes de plötsligt igen med ny information.
Man kan föreställa sig att en lättrogen och ambitiös handlare
som Ann Freedman skulle kunna köpa det.
David Herbert hade ju bevisligen funnits,
så då kunde hon svälja allt som Glafira berättade.
Hon la till information.
Hon ändrade inte sin historia och tog inte tillbaka nåt.
Hennes historia utvecklades.
Jag kan inte komma ihåg ett enda tillfälle
då jag inte trodde på det hon sa. Det skulle ha väckt min oro
om hon hade påstått nåt och ändrat sig en annan dag.
Det hände aldrig.
Dedalus Foundation grundades av Robert Motherwell 1981.
Motherwell var en av de främsta amerikanska expressionisterna
och på många sätt talesperson för rörelsen.
I början på 2007 sa Julian Weissman, en privat handlare som jag kände,
att han hade en Motherwell-målning som nyligen hade upptäckts.
ROSALES SÅLDE ÄVEN FÖRFALSKNINGAR TILL WEISSMAN
Instinktivt tyckte jag att den såg märklig ut. Förvriden.
För mycket olja i färgen och för många droppmärken,
men den liknade materialet i databasen, så vi godtog den som ett nyupptäckt verk.
Vi gör nya upptäckter, och Motherwell målade visst fler verk 1953.
Han bad oss om ett brev som styrkte dess äkthet.
Och han använde brevet för att sälja tavlan.
Det var mitt fel. Ett misstag. Man lär så länge man lever.
Senare samma år berättade Ann Freedman att hon hade ännu en Elegy.
Den såg inte korrekt ut.
Jag hade fått mitt eget Motherwell-verk verifierat som äkta.
Helen Frankenthaler som var Motherwells fru i 13 år
tittade på verket och pekade mot det. "Japp. Det är Bob."
Jag kunde inte ha önskat mig tydligare bekräftelse än så.
Signaturen såg hyfsad ut om man tittade en gång.
Allas signaturer varierar lite.
Men signaturen såg ut att ha gjorts med mall.
Det var nåt som inte stämde med målningarna.
De konfronterade Knoedler och Freedman.
Vi trodde att vi gjorde henne en tjänst.
Vi trodde hon skulle säga: "Tack och lov att ni berättade det här
för jag har trott att målningarna varit äkta."
Hon hade berättat att det inte bara fanns Motherwell-verk i samlingen,
utan även verk av Rothko, Pollock och de Kooning.
Att från Knoedlers sida motarbeta så starka invändningar var orimligt.
Hennes reaktion var att motsäga oss. Hon drog upp David Herbert-historien
och Herberts nära relation till Motherwell.
Vi gjorde lite efterforskningar efter mötet och upptäckte
att Motherwell inte kände till honom.
Förutom möjligtvis som nån figur i bakgrunden.
Ann påstod att de stod varann nära och att målningarna var äkta.
Dessutom sa hon att experter på de övriga konstnärerna
hade sagt att verken var äkta.
Jag blev förbluffad.
Han glömde säga att han inledningsvis trott
att verken var äkta.
Jag måste också nämna att jag hade sett ett av Elegy-verken 2006.
Det låg på hennes kontorsgolv.
Jag tror att han hittade på
att han hastigt skulle ha sett det här "Motherwell-verket på golvet."
Det liknade… Det såg ut som en Elegy-målning.
Jag visade inte målningar på golvet, utan på staffli. Så gjorde jag jämt.
Det var tillräckligt likt för att vid en snabb anblick på golvet,
utan att ombes bedöma det…
Jag har aldrig varit med om att Jack tittat på nåt snabbt.
Han lägger vikt vid sina åsikter och sitt omdöme,
så han granskar verk för att kunna göra en bedömning av dess kvaliteter.
Jag sa inte: "Det ser hyfsat ut." Jag sa bara inte: "Det ser falskt ut."
Det enda jag bad om…
"Snälla låt mig bevisa att de är äkta.
Jag tror på dem. Jag tror på EA Carmean." Han kände Motherwell bättre än Jack Flam.
Ingen kände Motherwell lika väl som EA Carmean.
I MINA ÖGON ÄR DET ETT MOTHERWELL-VERK
Det innebär inte att jag vägrade acceptera
att jag kunde ha fel, men hur bär man sig åt…
…för att reda ut saken?
Då sa jag: "Okej.
Då vill jag att du låter två målningar genomgå en teknisk analys."
Den skickligaste personen i USA vad gäller den perioden,
och förmodligen i hela världen, är Jamie Martin på Orion Analytical.
Jag litade inte på hans metoder.
Ett stort frågetecken i mina ögon var att Jamie Martin arbetade ensam.
Han hade vare sig kompanjoner, assistenter eller labbtekniker.
Inget. Bara han.
Knoedler och Freedman höll inne med rapporten.
De överlämnade den först i januari 2009, och när hon överlämnade den
hade de utelämnat de sista fyra sidorna som var de viktigaste sidorna.
De tog bort en massa "konfidentiell" information.
Den var fullspäckad med tveksamheter och felaktigheter,
och det var svårt att tro att de hade varit rättsinniga.
Det framgick tydligt i rapporten att tavlorna var förfalskningar.
Det förekom en massa anomalier.
Grundfärgen var en akrylpolymeremulsion.
Motherwell började först använda akrylpolymeremulsioner 1961 eller 1962.
Det hade funnits andra målningar undertill
som hade slipats ner med en elektrisk slipmaskin,
vilket var helt i strid med Motherwells arbetsmetoder.
Ann hävdade att EA Carmean hade sagt några saker som jag tyckte lät enfaldiga.
Till exempel fanns det pigment på Motherwell-målningarna
som först uppfunnits långt senare.
Carmean sa: "Kanske kom en pensel emot dem i samlarens hem."
Samlaren var ingen målare.
Jag övervägde våra möjligheter och insåg att det var ett storskaligt bedrägeri
som bedrevs och beslöt mig för att vända mig till FBI.
Det var
som en krigshandling
att gå bakom ryggen på mig och ange mig till FBI.
Det var så uppenbart att hon visste eller borde ha vetat om
att de var förfalskningar
att det var lönlöst att berätta om FBI-planerna.
Jack kunde ha satt sig ner med mig
och diskuterat sina betänkligheter mot konstverken.
-Gjorde han inte det? -Inte direkt.
Han konfronterade mig inför andra.
Inte samma sak som att sitta ner och diskutera sin oro.
Även sin oro för mig.
"Ann, du är illa ute. Det vill jag ogärna se.
Jag trodde att de var äkta till en början, men jag hade nog fel.
Du har nog fel.
Jag vet att du har goda intentioner eftersom jag känt dig i många år."
Det här kunde ha diskuterats på ett mänskligt vis.
Men det gjordes aldrig.
Det var en attack.
De kom…
…fram till rätt slutsats.
Men tillvägagångssättet
och försöken att förstöra…
…mitt rykte…
…är en annan femma.
JUSTITIEDEPARTEMENTET FBI
Jag förstod att skulle bli stort. Hela samlingen var antingen
äkta eller falsk.
Antingen handlade det om förfalskad konst för 80,7 miljoner dollar,
vilket skulle vara ett av landets största konstbedrägerier,
eller så handlade det om en otrolig samling
som borde visas upp för hela världen.
När jag var säker på att målningarna var förfalskade
insåg jag att det var ett oerhört stort fall.
Hon sa att de hade misstagit sig.
Att de hade fel och att det inte stämde.
Så jag pressade henne att inse att vi behövde göra allt i vår makt
för att bevisa att de var äkta.
Om man har fallit offer för en bluff som man verkligen trott på
får bevisen som talar mot ens sak oftast ens övertygelse att växa.
I stället för att börja tvivla och säga
"Jösses, jag hade helt fel" säger man "Nej, jag har helrätt."
Det är en psykologisk process som föds ur kognitiv dissonans
som innebär att ens uppfattning inte går ihop med bevisen.
Min…
…instinkt var att inte göra fler affärer på grund av anklagelserna,
men det innebar inte att jag ansåg att anklagelserna stämde.
Hon trodde på konstverken tills det inte längre gick.
Hon höll ut så länge hon kunde.
Vi riktade in oss på Glafira Rosales.
Man försöker även hitta andra som begått brott,
men det var hon som tog med sig målningarna till galleriet.
Man vet inte om hon i sin tur har blivit lurad,
men tills hon har friats från misstankarna är hon huvudmisstänkt.
När Ann Freedman gav mig namnet på Glafira Rosales
anlitade vi genast en privat detektivbyrå till att göra efterforskningar om henne.
Inom en vecka eller två upptäckte de att hon bodde
med José Carlos Bergantiños Díaz
och att han hade anklagats för olaga handel med stulna tavlor 1999.
CHRISTIE'S INC. MOT CARLOS BERGANTIÑOS
Om en icke vinstdrivande stiftelse
kunde anlita en privatdetektiv och få fram det här
borde Ann Freedman och Knoedler ha gjort nåt liknande.
Galleriet var viktigt eftersom det underlätta transaktionen.
Det som jag är osäker på är om de var medskyldiga
eller om de själva blivit lurade.
Ljög Glafira Rosales för dem? Eller var det ett mellanting av de två?
Allmänheten visste inget
om fallet med Knoedler Gallery
eller om några tvister
angående äktheten hos verk som Knoedler hade sålt.
Det enda nyheten som stod att läsa om
var att Knoedler Gallery och Ann Freedman hade gått skilda vägar.
Det hade ju funnits frågetecken kring tavlorna.
Vittnen hade kallats till en åtalsjury, så det var redan från början uppenbart
att FBI och en federal åklagare undersökte saken.
Det var uppenbart att de ville veta vad Ann hade gjort.
Jag ombads lämna.
Jag vill inte lämna.
Jag bönade om att få stanna även om jag miste titeln som direktör
och vd eller till och med min lön.
Jag kallades oväntat till ett möte
där jag fick veta att jag omedelbart skulle beviljas tjänstledigt.
Ingen uppsägning eftersom det hade fått konsekvenser.
Tjänstledigt.
Motiverade han det?
Läget var svårt. Det var bäst så.
Jag glömmer aldrig att Michael sa:
"Kanske återvänder du, och kanske gör du det inte."
Mitt svar var: "Michael, hur ska vi förklara det här?
Vad ska jag säga?"
Han sa: "Säg bara att din lungcancer har kommit tillbaka."
Jag sa: "Ursäkta?"
"Ja, säg att den kommit tillbaka och att du måste ta ledigt."
Jag varken grät eller tappade humöret. Jag sa bara:
"Okej."
Jag ledsagades nerför trappan. De sa: "Du kan ta din handväska.
Och det ska nog regna, så du kan ta det här paraplyet."
Jag sa hej då, och så hörde jag mig själv säga:
"Tack." Det var visst min artighet som slogs på.
Det var den dagen.
Samma dag hände ett par andra saker som stod ut, men…
Och det regnade inte.
Efter att Ann Freedman hade valt att lämna galleriet
uppstod ett tomrum efter henne eftersom hon hade varit så framgångsrik
och var en välkänd och respekterad person i konstvärlden, särskilt bland samlare.
Jag visste inte vad som hade fått Michael Hammer att vända sig emot mig,
men det var uppenbart att så var fallet.
Krafterna på Hammer Gallery lät honom veta
att Ann kanske skulle hamna i trångmål på grund av det här.
"Så håll dig undan, och låt henne falla."
FALLET
SAMLARE
Pierre Lagrange. Silververket av Pollock.
Det var första stämningen.
SAMLARE KALLAR MILJON-POLLOCK FALSK
Pierre Lagrange höll på att skiljas under väldigt dramatiska former.
Par som skiljer sig verkar kunna dela bostäder, barn och yachter mellan sig.
Men inte konst.
Lagrange hade försökt sälja tavlan på auktion.
Sotheby's vägrade sälja vidare målningarna på grund av frågor kring proveniensen.
Därför hade Pierre Lagrange anlitat en framstående konstexpert
för att analysera pigmenten i målningen,
och han upptäckte en gul färg som inte hade gått att köpa förrän 1970.
Folk i konstvärlden vet att Pollock dog i en bilolycka 1956.
Nu var spelet över.
Sen gick Pierre Lagrange in på Knoedler och blev kallsinnigt bemött.
"Vi måste inte prata med dig.
Det är preskriberat nu. Det rör inte oss. Ge dig av."
Om man vill bli stämd är det så man gör. Man säger åt folk att ge sig av.
Han insisterade på att få träffa Ann på Carlyle Hotel.
Men kära nån.
Jag anlände självklart tidigt. Klockan var fem eller halv sex.
Jag visste hur Pierre såg ut, förmodligen från bilder.
Så jag reste mig, gick bort för att skaka hans hand och sa:
"Pierre Lagrange, jag är Ann Freedman. Det är trevligt att träffas."
Med sin brytning sa han: "Var inte så säker på det."
Han var verkligen uppjagad.
Ann försökte hålla en god stämning.
Sen började han vråla: "Jag ska förgöra dig!
Är det förstått?
Jag ska förgöra dig och ta ditt liv ifrån dig. Det kommer att vara slut.
Det hamnar i pressen, och då är du körd."
Ann Freedmans reaktion var, enligt Lagrange, att säga:
"Jaga inte upp dig, Pierre.
Vi kan väl se om jag kan hitta en ny köpare till tavlan."
Är det sant eller falskt att du sa "Jag hittar en ny köpare"?
Jag tror inte att jag yttrade den meningen.
Lagrange svarade: "Vänta nu.
Så jag kommer undan och får mina pengar, och sen blir nån annan samlare blåst?"
Det är möjligt att jag sa: "Jag tror på tavlan,
och jag vet att du vill att jag säljer den. Jag ska se vad jag kan göra."
Det är viktigt att komma ihåg att Freedman vidhöll
att målningarna var äkta.
Jag anser att hon visste att de var förfalskningar,
eller borde ha insett det, och att det här ingick
i strategin för att tysta ner saken.
PIERRE LAGRANGES ANKLAGELSER
Hon ansåg att vi behövde vår egen expert som kunde göra en bedömning av pigmenten.
Hon tänkte då rakt inte komma till slutsatsen
att Lagrange hade rätt i sin uppfattning
om att det var en förfalskning utifrån en enda teknisk analys.
Som svar på Lagranges hot om att stämma Knoedler Gallery
slog Knoedler Gallery igen.
Det framstod som om stämningen fick galleriet att stänga.
Vi kan utgå ifrån att Hammer hade gott om pengar.
Därför är det rimligt att anta att han insåg
att de rättsliga och ekonomiska riskerna till stor del föll på honom.
Han började flytta och skydda sina tillgångar.
Han var medveten om de potentiella konsekvenserna.
Det var inte ett beslut som fattades på grund av Rosales-bedrägerierna.
Det var ett affärsmässigt beslut utifrån galleriets resultat,
och det hade varit på tapeten i över ett år.
MÖJLIGA FÖRFALSKNINGAR UTREDS
PIERRE LAGRANGE HAR STÄMT GALLERIET
TEKNISK ANALYS
Den första december 2011. Jag minns dagen väl.
Jag slog upp New York Times.
Den morgonen skulle jag träna.
Jag gick in på badrummet och såg Eleanore…
-Du grät och skakade. -Jag skakade.
Vi insåg direkt att det var riktigt dåliga nyheter.
Jag hade fått ett tips om att det pågick en förundersökning.
En förundersökning ledd av FBI.
Det kom som en chock.
Jag blev chockerad.
Jag blev inte chockerad.
"Herregud. I hur många år har det här pågått?"
Folk kunde inte vända bort blicken. Det var som en skräckfilm.
Då insåg jag att vi hade en förfalskning. Det rådde ingen tvekan om det.
Jag gick inte under jorden.
Dagarna flöt ihop av samtal med personer som hade frågor.
Jag svarade efter bästa förmåga. Jag var inte beredd på det.
JAG TILLBAKAVISAR ANKLAGELSERNA OM ATT HA VILSELETT NÅGON
JAG TRODDE ATT POLLOCK-VERKET VAR ÄKTA OCH GÖR SÅ ÄN I DAG
-ANN FREEDMAN I FINANCIAL TIMES 2011
Hon fortsatte att ljuga.
Hon sa att hon var helt säker på att målningen var äkta.
"Ge mig några dagar, så ska jag avslöja namnet
på den schweiziske säljaren."
Jag sa: "Okej. Du måste ringa mig direkt."
Hon ringde aldrig tillbaka.
Jag ville göra allt i min makt och inte lämna nåt ogjort.
Jag ville låta undersöka tavlorna på ett korrekt sätt.
Jag informerade mina advokater om att jag ville gå vidare med det.
TILLITEN MELLAN OSS HAR VUXIT GENOM ÅREN,
OCH JAG ÄR EN PERSON SOM VILL FÅ FRAM SANNINGEN
JAG HOPPAS ATT DU HJÄLPER MIG MED DET
ERKÄNNANDET
Den enda personen som säkert stod att finna i USA var Rosales.
Vi anhöll henne i hemmet på Long Island.
Vi lyfte fram rymningsrisken, och domaren nekade henne borgen.
Förundersökningen genomfördes som vid ett typiskt fall av konstsvindel.
Jag fick fram en del hyfsade bevis,
men inget som skulle räcka till en fällande dom i en jurys ögon.
Så jag bytte perspektiv.
Pengarna överfördes från gallerierna i New York till bankkonton i Spanien.
Nittio procent borde sen ha gått till familjen som påstods äga tavlorna,
och hon borde ha behållit tio procent.
Jag fick snabbt reda på att hon behöll alla pengarna.
Av det drar jag två slutsatser. Det finns ingen familj
och det här är också hennes inkomst.
Miljontals dollar i inkomst.
Vi kollade om hon hade redovisat sitt utländska bankkonto
och om hon deklarerat sin inkomst, vilket hon inte hade gjort.
Därmed kunde vi väcka åtal om skattebrott, och de åtalspunkterna kunde vi utnyttja.
Utöver att hon begått ett skattebrott, så var det faktum att hon behöll pengarna
bevis för att hon visste att nåt var fel med målningarna.
Hon hade suttit häktad i flera månader.
Hon riskerade flera års fängelse för skattebrott.
Hon nådde nog sin bristningsgräns. Hon tänkte inte bära hela ansvaret
och visste att hon kunde bistå vår utredning
genom att till exempel berätta vem som målat verken.
Så det gjorde hon.
Han heter Pei-Shen Qian. Han försvann från sitt hem i Queens
när de omfattande bedrägerierna började dyka upp i nyheterna.
Det överraskade mig att tavlorna skapades i Queens av en mattelektor.
Vi hittade en massa bevis.
Vi hittade ett kuvert märkt "Mark Rothko-spikar".
Vi hittade relevanta böcker. Vi hittade färger och en massa saker
som stämde in på förfalskningarna som han skapat åt Glafira.
Visste man inte bättre skulle man säga: "Han måste brinna för att måla."
Och han brann för att måla.
Qian har erkänt att han förfalskat konstnärernas signaturer,
men vidhåller att han förbluffats av att så många konstkännare
kunde luras av hans förfalskade verk av Rothko och Pollock.
Qian åtalades några månader efter intervjun
för att ha förfalskat konstnärernas signaturer
och ljugit för polisen.
Oavsett om han hade varnats om att vi var på väg…
Han måste ha vetat att Glafira anhållits. Det var allmänt känt.
Antagligen stannade han inte särskilt länge,
och väl i Kina kan vi inget göra
eftersom Kina inte utlämnar medborgare till USA.
Jag fick ett samtal kring lunchtid
med beskedet om att Glafira hade erkänt
att alla målningarna var förfalskningar.
Hon hade lagt nästan 20 år av sitt yrkesliv
på att göra research, fundera kring, ställa ut och sälja de här verken
och på ett ögonblick rycktes mattan undan för henne.
Tänk att ha lagt en så stor del av sitt yrkesliv och sin tid
på nåt som visade sig vara ett storskaligt bedrägeri.
Fruktansvärt.
Alla år av förarbete och tilltro till det man gör.
Jag hade nog känt att det var ögonblicket då mitt liv rasade samman.
Alla mina påståenden och hela min tillvaro faller samman.
Trots hård konkurrens var det nog en av hennes värsta dagar.
Jag fick samla mig och överväga mina juridiska alternativ.
ANSIKTENA BAKOM EN KONSTBLUFF
DET LÄMNADES IN TIO STÄMNINGSSANSÖKNINGAR MOT ANN FREEDMAN OCH KNOEDLER GALLERY
NIO NÅDDE FÖRLIKNING UTAN RÄTTEGÅNG
EN LEDDE TILL RÄTTEGÅNG
Jag är 75 och har mött många personer runt om i världen
i tuffa affärsförhandlingar.
De är de värsta personerna jag har stött på.
Paret de Sole ville ha pengarna tillbaka. De erbjöd inte det före rättegången.
Deras erbjudande var helt orimligt. Jag sa: "Okej. Då går vi till rätten."
RÄTTEGÅNGEN
Domenico de Sole stämde det stängda galleriet,
Michael Hammer som fortfarande ägde galleriet
samt Ann Freedman.
Paret de Sole ville inte bara få pengarna tillbaka,
utan ville även att allt skulle bli allmänt känt då de var förbannade.
De ansåg att Ann Freedman inte var ett oskyldigt offer,
utan avsiktligt hade försökt bedra dem.
Självklart hade det mycket att göra med mr de Soles roll hos Sotheby's.
"Hur kan du tro att du ska få jäklas med mig?"
De verkade vara ute efter att hämnas.
Han ville inget annat än att föra krig.
MILJONSVINDEL
Rättegången hölls i det södra distriktets högtidliga sal som var väldigt stor.
Den var fullsatt.
Domenico var märkbart arg.
När han satt med advokaterna
gestikulerade han konstant till åhörarna som för att säga: "Sån smörja, va?"
Jag såg hela tiden på Ann Freedman med mord i blicken.
Eleanore blev väldigt känslosam i vittnesbåset.
Hon beskrev känslan av att ha blivit bedragen
av nån som de hade trott sig kunna lita på.
Hon avlade vittnesmål om att hon var arg, förkrossad och ledsen.
Jag har nära till mina känslor. Jag gråter av såväl glädje som ledsamhet.
Men det här rev upp såren på nytt,
och förhoppningsvis märkte juryn att jag var oförställd.
Hon spelade nog, men hon var skicklig.
Ann Freedman var ju ingen nära vän. De besökte Knoedler en enda gång.
Jag bar på starka känslor,
och jag tänkte släppa fram dem eftersom de var äkta.
Det blev komiskt ibland.
Till exempel stod det falska Rothko-verket i rättssalen, och folk diskuterade
om det mindre eller större blocket skulle vara nertill
utifrån hur Rothko brukade måla.
Lägg därtill det absurda i att alla visste att Rothko inte målat den,
men ändå diskuterade vi vilket håll den skulle vara på.
Det var ett sånt där helkul ögonblick inom den moderna konsten.
"Är målningen upp-och-ner? Är förfalskningen upp-och-ner?"
Det oavvisliga faktumet var att man hade sålt förfalskningar.
De hade inte sålts av nån dam på gatan, utan av ett sofistikerat galleri.
Bara utifrån det är man redan illa ute.
Jag anordnade ett antal fokusgrupper för att få grepp om hur folk såg på saken.
De spenderade en förmögenhet på sitt försvar.
Jag har hört förut att de använde testjuryer och prövade sig fram.
Nån ska ha spelat mig. Vi gjorde inget sånt.
Slutsatsen av fokusgrupperna var att det kunde gå hur som helst.
"Om vi lyssnar på ena sidan låter det graverande och övertygande."
Sen fick de min version och sa: "Det finns ett annat sätt att se på saken."
Vi trodde att oddsen var på vår sida.
Vi visste att vi hade både fakta och lagen på vår sida.
Om man utgår från min advokats uttalanden
och övertygelser kunde vi vinna.
De grep efter halmstrån. De hade inga bevis att stödja sig på.
Och advokaterna försökte sätta dit Domenico
för att han hade varit advokat.
De sa: "Mr de Sole, ni borde ha vetat bättre. Ni är advokat."
Han vände sig till dem och sa:
"Jag är inte advokat. Jag säljer handväskor."
Alla experterna som visade upp sig i vittnesbåset
hamnade i en besvärande sits.
Christopher Rothko hade kallats till Knoedler
för att granska ett förmodat verk av pappan.
Han undersökte tavlan i en halvtimme och sa sen att den var vacker.
Det är svårt att tro att nån kan anse att en tavla är både falsk och vacker.
Han visste att Knoedler sålde konst, så varför trodde han sig vara där?
Det var vacker, men det säger inget om äktheten.
De var fina målningar som lurade många personer.
Det vet Freedman. En kommentar om att tavla är vacker
verifierar inte dess äkthet.
En annan expert påstod sig aldrig ha sagt att verket var äkta,
men det visade sig under rättegången att han bett att få visa verket
i en kommande utställning.
Vi fick höra i rätten: "Brukar du be om föremål som du tror är förfalskningar?"
"Självklart inte."
De backade ur sina uttalanden. Man kunde nästan höra lastbilarna backa.
Vissa förnekade påståenden som de hade skrivit i mejl,
och när fick se mejlet förnekade de mejlets innehåll.
Det var väldigt svårt att sitta och lyssna på ohämmade lögner.
Ann tittade på traven med handlingar som hon förlitade sig på
där det stod "Jag har inget skäl att betvivla det här verkets äkthet"
och frågade sig själv:
"Var är ni när jag behöver er?"
Det förvånade mig att ingen…
…har tillstått att de misstog sig.
Förutom Ann.
Ögonblicket som verkligen stod ut var
när mr Anfam berättade under ed att han aldrig hade sett tavlan.
Det var häpnadsväckande.
Han hade aldrig sett tavlan, utan fått ett foto av Ann Freedman.
Den sista personen som vittnade var galleriets revisor.
Hon gick igenom räkenskaperna inför rätten.
Räkenskaperna visade att om de inte hade sålt
förfalskningar för 80 miljoner dollar,
så hade Knoedler haft skulder på miljontals dollar.
Så under de sista årtiondena sysslade de med försäljning av förfalskningar.
Det väckte frågor om vem som kunde lastas rättsligt för det.
Ann Freedman och Michael Hammer hade personligen profiterat
på försäljningen av falska målningar.
Jag hade inte ansvar för våra omkostnader.
Jag tillbringade inte mycket tid på det som vi kallade revisorsvåningen.
I SIFFROR, 1995-2008 (13 ÅR)
KNOEDLER SÄLJER FÖR: $70 MILJONER
Jag tyckte att det var graverande.
Det var uppenbart att Hammer använde galleriet
som sin egen bakficka.
Han använde ett företagskort för att resa med sin fru till Paris
och för att köpa en Mercedes för 500 000 dollar.
Det var nog inte många som visste
att det fanns Mercedes-bilar för 500 000 dollar.
Michael var alltid väldigt entusiastisk och begeistrad
över min upptäckt av de här verken.
Det skulle vara svårt att tro att de här personerna på Knoedler
inte hade nån aning om det här.
Vi anser att det drevs på uppifrån.
Det är tveklöst osant.
Att påstå nåt sånt
är fullständigt orimligt och oriktigt.
Och det är rent faktiskt en förolämpning mot allt som familjen har åstadkommit.
Efter alla de här vittnena skulle nu både Ann Freedman
och Michael Hammer få chansen att vittna.
Ann såg ut som vanligt, klädd i grått och med huvudet sänkt.
Michael Hammer gick in i rättssalen.
Han hade på sig en kungsblå sammetskavaj,
ljusbruna byxor
och var djupt solbränd med yvigt, vitt och gyllene hår.
Och det var alltså februari i New York.
Rättssalen var fullsatt. Det fanns inga lediga platser.
Vi visste att allt skulle dra ihop sig den dagen
och att det skulle bli riktigt otrevligt.
Jag tror inte att Freedman och Knoedler nånsin hade nån chans att vinna målet.
Jag tror inte att Ann Freedman ville hamna i rätten,
och hon ville då rakt inte vittna eftersom målet nådde förlikning
ungefär en timme innan Michael Hammer skulle vittna.
Stenografen eller nån annan kom in och förkunnade att rättegången var slut.
Punkt slut.
Ann Freedman och Michael Hammer visste att de kunde förvärra sin situation.
De riskerade rättsliga…
…konsekvenser om de vittnade,
så de valde att dra sig ur spelet.
Jag tyckte att jag tydligt hade fört fram min hållning och gjort min plikt.
Jag hade avslöjat bluffen,
och då var det rimligt för oss att gå med på en förlikning.
I mina ögon verkade det…
Samma dag som jag skulle vittna
gick de med på en förlikning.
Försvaret skulle inte få vittna.
Jag tänker inte ens påstå att de inte ville att jag skulle vittna,
men jag tror att det var vad folk väntade på.
Jag känner starkt att jag hade velat höra ordet "skyldig".
Det gör mig upprörd.
Och kanske hade det lett till fler konsekvenser
för Ann Freedman, Michael Hammer och gallerierna
om man hade fått en fällande dom.
De hade bestämt sig för vad de ansåg vara rimlig kompensation,
och när de fick det som de ansåg vara rimligt, gick de med på förlikning.
Hur mår din klient?
Ursäkta mig.
Rosales var den enda som riskerade brottspåföljd.
Hon dömdes till tiden hon redan avtjänat, vilket var några månader.
Vissa blev besvikna över Glafiras straff,
men man måste beakta vad vi lyckades uppnå i fallet.
Och jag tror att domarens resonemang var:
"Det är inte godtagbart att en person, i princip av rena slumpen,
blir den enda som får ett straff och den enda som erkänt och samarbetat."
Det säger nåt om Glafira att hon inte drog in Ann.
När man vill skylla ifrån sig och få ett lindrigare straff
är det fördelaktigt att dra med andra i fallet.
Pressen som en sån person utsätts för för att ange andra,
vilket kräver att man hittar på eller bättrar sin utsaga, är oerhört hög.
Kom hon lindrigt undan?
Inte vet jag. Hon har inga pengar kvar.
Hon satt häktad, och jag var faktiskt i rätten
dagen som hon inställde sig där med kedjor på fötterna.
På sätt och vis var hon en central figur, men hon var också en sorts marionett.
New York-konsthandlaren Glafira Rosales
har dömts av den allmänna åklagaren Katherine Polk Failla
till nio månaders husarrest.
Failla lyfte fram försvarets linje om att Rosales agerande
bottnat i att hon misshandlats av pojkvännen, hjärnan bakom svindeln.
Ibland lyfte jag handen mot henne.
Vi grälade, men jag förstod henne och förlät henne
eftersom jag visste att hennes vittnesmål var hennes försök att försvara sig själv.
Hon ska visst bo på Long Island nu.
Hon har förlorat sina tillgångar som del av straffet.
Och så ska hon ha lämnat konstbranschen.
EFTER ATT HA GRANSKAT BEVISEN
VALDE ALLMÄNNA ÅKLAGAREN ATT INTE VÄCKA ÅTAL MOT ANN FREEDMAN
Det som jag ville veta var om jag kunde övertyga tolv personer
utom rimligt tvivel
att galleriet, dess chefer och försäljningsansvariga
visste att målningarna var falska.
Hon visste inte att hon sålde förfalskningar.
Det är jag fullständigt övertygad om.
Jag satt på ett kontor med henne och gjorde affärer med henne,
och hon ljög för mig. Hon är den skyldiga.
Ann Freedman är inget offer, utan en konsthandlare.
Hon har gjort sig skyldig till bibelns dödssynder:
högmod och girighet.
Antingen var hon med på allt med Glafira Rosales
eller så var hon helkorkad.
Tänk er in i hennes situation som den gradvis utvecklades.
Det är lätt att vara efterklok och säga:
"Låt mig peka ut alla varningstecknen som dök upp under 14 års tid."
Hur kan man ha ett förfalskat Jackson Pollock-verk
upphängt i sitt hem med felstavad signatur
i tio år eller hur länge Ann Freedman nu hade den i sitt hem?
Den avgörande frågan i Anns fall var vad hon visste då.
Allt som har uppdagats i efterhand är ovidkommande.
Vi drog slutsatsen att bevisen inte räckte för en fällande dom.
De var rättvisa, beaktade helheten och åtalade henne inte.
Att de inte väckte åtal var upprörande för mig.
Jag vet inte. Jag…
Jag är förvånad att… Jag är förvånad över hela…
Jag är väldigt förvånad.
Det är ett mysterium och oerhört frustrerande.
JAKTEN PÅ TVÅ LANDSFLYKTINGAR
José Bergantiños Díaz anhölls i Spanien på amerikansk förfrågan
och försattes på fri fot i väntan på utlämning till USA.
Han förnekar alla brott och sa till lokala reportrar
att fallet inte bekymrar honom.
Vi är maktlösa eftersom de är spanska medborgare,
vilket kräver ett utlämningsförfarande
som Spanien har valt att motsäga sig, vilket är en besvikelse.
LUGO, SPANIEN
Carlos, berätta om ditt beslut att återvända till Spanien.
Jag har alltid haft mitt hem i Spanien,
och mina rötter har alltid funnits i Spanien.
-Så det beror inte på det som hände? -Nej.
Man har försökt få Bergantiños utlämnad till USA för en rättegång.
Hittills har man inte lyckats med det.
Señor Bergantiños är oskyldig tills motsatsen har bevisats.
ADVOKAT
Han måste inte bevisa sin oskuld.
För att tydliggöra din juridiska hållning, så anser alltså du
att Glafira låg bakom allt som hände med Knoedler Gallery?
Alltså, låt mig säga så här…
Nej.
Han gillar inte den frågan. Okej.
Jag var aldrig särskilt ambitiös. Glafira var ambitiösare än jag.
Jag förlåter henne. Hon är min dotters mamma
och jag önskar henne allt gott. Jag vet att hon har det bättre än jag.
EFTER INTERVJUN FÖRSÖKTE JOSÉ CARLOS BERGANTIÑOS SÄLJA
"BOB DYLANS MUNSPEL" TILL REGISSÖREN
Betala vad du kan. Det är äkta.
Självklart!
Det är oss emellan.
SHANGHAI, KINA
Hallå, är det nån hemma?
-Hej. -Hejsan.
Hej. Vi filmar en dokumentär.
Känner ni till en äldre man som heter Qian Pei-Shen?
-Ni kan gå upp och kolla. -Upp?
-Uppför trappan. -Okej.
Hej, frun.
Vi undrar om ni känner en äldre man som heter Qian Pei-Shen?
Qian Pei-Shen? Jag är Qian Pei-Shen.
Va? Är ni Qian Pei-Shen?
Hej. Vi filmar en dokumentär
om en konstnär från Shanghai.
Får vi ställa några frågor?
Konstnär från Shanghai…
Har ni kontaktat nån? Har ni bokat ett möte?
-Vi vill prata med herr Qian. -Vem har gett er den här adressen?
Han är gammal nu. Han vill inte bli intervjuad.
PEI-SHEN QIANS FRU
Han håller sig bara hemma nu för tiden
och målar för egen räkning. Han säljer inte sin konst längre.
Min avsikt var inte att förfalskningarna skulle säljas som äkta varan.
De var kopior till folk som gillade dem.
Pei-Shen visste vad hans målningar skulle användas till.
Han signerade dem med konstnärernas namn.
Det är den juridiska definitionen av bedrägligt uppsåt
att signera en målning.
Det är förvånande att den kinesiske konstnären
lyckades lämna landet.
Att inte gränspolisen hade förvarnats. De visste ju vem han var.
Pei-Shen lär aldrig återvända till USA. Det vore oförnuftigt av honom.
Det är synd och skam eftersom Pei-Shen åternjuter berömmelsen,
men slipper påföljder.
Det är svårt att sätta sig in i nån annans tänkesätt.
Ingen förutom Ann Freedman vet vad hon trodde eller inte trodde på.
Ann Freedman undkom inte bara åtal, utan kan fortfarande bedriva verksamhet.
Hon driver fortfarande ett galleri.
Jag är förbluffad. "Ska du inte satsa på ett nytt yrke?"
Det är anmärkningsvärt att hon säljer konst och driver galleri
och att folk fortfarande vill göra affärer med henne.
-Skulle du köpa konst av henne? -Nej.
Så du har inga planer på att köpa konst av Ann Freedman?
Nej.
De enda tillfällena då jag återupplever händelserna
och blir upprörd är när jag går längs Madison Avenue
och ser Ann Freedman sitta vid ett bord på ett kafé.
Å ena sidan är det ett exempellöst fall som inte kan jämföras med nåt annat.
Men å andra sidan undrar man: "Hur exempellöst är det egentligen?"
Hur mycket saknar vi egentligen vetskap om?
Knoedler-fallet har kastat en mörk skugga. Jag vet inte hur länge skuggan lever kvar.
Höga konstpriser borgar för fler storskaliga konstbedrägerier.
När priserna stiger och det dyker upp nya konstnärer och nya guldkorn
kommer det att dyka upp nya fall.
PÅ VÅR JAKT EFTER PEI-SHEN UPPTÄCKTE VI EN FABRIK I KINA
Jag tror att konstvärlden har fått börja rannsaka sig
kring hur man egentligen verifierar äktheten hos konstverk.
Och tar konstvärlden alla nödvändiga steg för att komma fram till det?
Det är en berättelse om konsthistoria.
Det är en berättelse om hur vi bör betrakta konst.
För tio år sen var målningen bakom mig värd fem miljoner dollar.
Den var eftertraktad av några av världens mest framstående samlare,
och nu har jag den på mitt kontor.
Jag kan röra den. Den saknar värde.
Man måste fundera på om upplevelsen av konst
förändras av vetskapen om att den inte är vad den påstår sig vara.
Den enda upprättelsen vore nog om hela världen trodde på hennes oskuld.
Jag tror att det är hennes livsmål nu.
Jag lär klandras för mitt agerande.
Jag har givetvis gjort misstag, och jag tänker fortsätta
göra allt som krävs
för att återfå folks tillit.
Fråga de som spenderade 80,7 miljoner dollar på målningarna
om det duger för dem.
PLATSEN DÄR KNOEDLER GALLERY LÅG
Det enda jag vet hur man gör är…
…att gå vidare.
I JULI 2019 AVSLUTADES DEN SISTA STÄMNINGSANSÖKAN,
OM ETT FALSKT MARK ROTHKO-VERK SOM KÖPTS FÖR 5,5 MILJONER DOLLAR, GENOM FÖRLIKNING
GLAFIRA ROSALES ARBETAR I DAG SOM SERVITÖR PÅ ETT MATSTÄLLE I BROOKLYN
ANN FREEDMAN SÄLJER FORTFARANDE KONST
Undertexter: Anna Johansson