Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
ACEASTA ESTE O POVESTE VERITABILĂ DESPRE ARTĂ CONTRAFĂCUTĂ.
NUMELE NU AU FOST SCHIMBATE PENTRU A-I PROTEJA PE NEVINOVAȚI
ÎNTRUCÂT UNII NU SUNT CHIAR ATÂT DE NEVINOVAȚI.
Nimeni nu vrea să fie păcălit.
Lumea e păcălită de artă
mult mai mult decât știm.
Directorul Muzeului Metropolitan
a fost întrebat odată:
„Câte falsuri credeți că ar putea fi pe pereți?”
La care a răspuns: „Habar n-am.”
E stânjenitor.
Mai rău de-atât…
e, cred, faptul că nu vor să recunoască…
faptul
că au fost păcăliți.
Cred că e foarte ușor de văzut…
cum am fost
atât de prinsă
de toată agitația privind arta.
Ei spun că precis a fost complice la activitatea infracțională.
Spun că sunt absolut siguri.
Fie a fost complice,
fie a fost printre cei mai proști oameni care au lucrat la o galerie de artă.
Nu am vândut falsuri cu bună știință.
Eram convinsă că sunt autentice.
Reale și credibile.
Eram convinsă.
La început a fost foarte brusc.
Totul a început cu vestea închiderii galeriei Knoedler.
Lucru șocant, căci Knoedler era
o instituție prestigioasă veche din lumea artei.
Nimeni nu a cunoscut bine detaliile până ce…
au început să apară știri despre scandalul contrafacerilor.
Un scandal de 80 de milioane de dolari înfurie lumea artei astă-seară
și colecționarii își verifică bunurile la mare preț.
Probabil e cea mai mare înșelătorie cu obiecte de artă descoperită vreodată
în istoria Statelor Unite.
În acest caz, falsificatorul acuzat a creat imitații
după unii dintre cei mai reputați artiști ai Americii.
O escrocherie ce a durat aproape 20 de ani.
Era cineva care a avut tupeul să spună,
Jackson Pollock, Motherwell,
să luăm unele dintre cele mai mari nume ale artei secolului XX.
Sunt colecționari care au cumpărat o lucrare
care valorează multe milioane de dolari…
Am ocazia să cumpăr un Rothko?
- …și, de fapt, nu valorează nimic. - Lumea le credea capodopere.
Înainte să afle că sunt falsuri,
lumea a crezut că sunt opere valoroase și le-a expus în muzee.
Una dintre cele mai importante galerii
din țara asta a fost în mijlocul întregii povești.
Galeria Knoedler era cea mai venerabilă din New York,
în parte datorită longevității sale.
Supraviețuiseră Războiului Civil, războaielor mondiale, secolului XX.
Au început vânzând opere ale vechilor maeștri unor oameni
ca J. P. Morgan, Henry Clay Frick.
Vindeau către MET. Vindeau către Luvru.
În prima parte a anilor '70,
Armand Hammer, unul dintre marii industriași
și filantropi din SUA secolului XX,
a devenit interesat de galeria Knoedler.
Nepotul său, Michael Hammer,
a obținut o cotă de participare în jurul anului 2001.
Michael Hammer a preluat controlul galeriei
și a pus-o șefă pe Ann Freedman.
Am fost la Knoedler timp de…
Aproape 32 de ani.
Ann Freedman avea reputația cuiva care putea vinde artă,
care avea relații bune cu colecționarii.
Era acoperișul care mă adăpostea. Lucram pentru Knoedler.
Knoedler era totul. Era instituția supremă.
Era o galerie care ținea pasul cu vremurile și cu tendințele.
În mod ironic, singura eră pe care-au ratat-o
a fost expresionismul abstract de la începutul anilor '50,
care s-a dovedit desigur a fi era care le-a adus căderea.
Autoritățile spun că în centrul escrocheriei e o femeie din New York.
Glafira Rosales.
Un pretins comerciant de artă.
Glafira Rosales apare la Knoedler de pe stradă,
cu niște presupuse capodopere în portbagajul mașinii.
Ca și cum ai avea o imensă
comoară de picturi necunoscute în valoare de milioane de dolari.
Și toate de la aceeași misterioasă Glafira Rosales.
A fost o situație dezastruoasă
și a fost cu totul ieșit din comun ca un asemenea volum de opere falsificate
să treacă prin Knoedler și să păcălească atât de mulți oameni.
DEBUTUL ESCROCHERIEI
Era…
din ce-mi amintesc, în 1995.
Jimmy Andrade
era genul de om bun la toate în birou.
Făcea o droaie de lucruri care apăreau.
Era de încredere. De foarte mare încredere.
Mi-a zis că are o prietenă,
o prietenă deosebită, care vrea să-mi arate un Rothko.
Într-o zi, a venit Glafira Rosales.
Nu cred că-i știam numele atunci,
dar nu conta, nu auzisem de ea.
Era politicoasă,
bine îmbrăcată,
domoală la vorbă.
N-aveai de ce să ai încredere în Glafira Rosales.
Nu știa nimeni cine e. Nu avea o descendență nemaipomenită.
Nu era decât o femeie din Long Island care a venit la galerie într-o zi.
Rosales a jucat rolul perfect.
Dădea cantitatea corectă de informații, nici prea mult, nici prea puțin.
Destul cât să-i stârnească interesul lui Ann și să întrețină relația.
Avea lucrarea lui Rothko pe hârtie,
înfășurată în niște…
Între cartoane, cred.
Am întrebat-o dacă putem s-o desfacem.
Jimmy a desfăcut-o. Nimic deosebit.
Mi s-a părut absolut splendidă.
Absolut splendidă.
Dacă poți să te îndrăgostești de un obiect,
eu mă îndrăgostesc de artă.
Știu că nu e uman, așadar, știți,
există o limită, dar realmente m-au entuziasmat
aceste lucrări de artă.
Semnătura pe spate. Datată. Arăta foarte bine.
Ar fi normal pentru mine, și așa era pe atunci,
să pun niște întrebări:
„Îmi puteți spune ceva despre proveniență și proprietar?”
A spus limpede că are o clauză de confidențialitate,
numele proprietarului era secret.
Încetul cu încetul, au apărut alte detalii dintr-un fel de fir narativ.
„Domnul X”, asta era prima poveste.
A fost modificată ulterior, însă povestea era despre acest „Domn X”.
O familie foarte înstărită, cu origine europeană.
Au plecat în Mexic, nimic ieșit din comun după război.
El și soția lui veniseră la New York.
Cumpăraseră tablouri printr-un ins pe nume Alfonso Ossorio.
Alfonso Ossorio trăia în Long Island.
Ar fi fost clientul lui Jackson Pollock.
Chipurile ar fi făcut legătura dintre colecționarul anonim și artiști.
Au cumpărat o serie de lucrări, aceasta nu e singura, mai sunt și altele.
Mexicanul, deși nu îi place arta abstractă,
duce toate aceste tablouri în Mexic.
Cu ce, cu o caravană de trăsuri?
Duce toate aceste tablouri în Mexic și le pune,
sigilate ermetic, în subsol.
Îi dăduse operele respective fiului său,
„Domnul X Junior”.
Fiul său vrea acum să le vândă
la prețuri de nimic căci nu îl interesează banii.
Bogaților nu le pasă de bani?
Știu din experiență că bogaților le pasă de bani chiar mai mult decât săracilor.
E genul de poveste la care câteva detalii sunt reale
sau ispititor de plauzibile, pot spune.
Iar o persoană credulă înghițea întreaga gălușcă.
Nu e ăsta cazul cu orice escroc,
că are destule date încât să pară suficient de credibil?
Mi-am zis, Doamne, ce descoperire!
Pornim licitația cu 33, 34, 35 de milioane de dolari.
Am 36 de milioane de dolari. 36 pentru domnul Stefan. 36.
Patruzeci și opt, cu Charlie la 48.
Expresionismul abstract, în jurul anului 2000, a explodat.
La 57 de milioane de dolari și Elizabeth licitează 57.
SOTHEBY'S NUMĂR LOT: 31 58.000.000 $
Ceea ce era o piață decentă a devenit o piață supraevaluată ridicolă,
iar lucrurile se vindeau de zece ori mai scump decât înainte.
Expresioniștii abstracți au fost primul grup de artiști americani
care și-au făcut un renume internațional.
Din grup făceau parte Jackson Pollock, Mark Rothko,
Barnett Newman, Lee Krasner, Robert Motherwell
și Willem de Kooning, firește.
Nu s-au așteptat să găsească un public
sau colecționari.
La 65 de milioane de dolari, atunci?
Mulțumesc!
Date fiind prețurile actuale ale multora dintre pictorii expresioniști abstracți,
devine mai tentantă, poate, contrafacerea operelor lor.
Știam din poveste că tablourile au fost cumpărate
la finele anilor '50, începutul anilor '60, pe bani puțini,
și era credibil.
Artiștii făceau foamea.
Nu numai că voiau să vândă,
ci erau foarte nevoiași.
Pollock a trebuit să facă troc cu tablourile
la băcănie sau la magazinul de băuturi.
Așadar, ideea că, în acea vreme, cineva putea
cumpăra lucrările foarte ieftin nu e deloc surprinzătoare.
Și, nu uitați,
când acest „Domn X” neidentificat se presupune că le-a cumpărat,
lucrările nu erau scumpe.
Costau cinci, zece mii de dolari.
Aceste tablouri nu fuseseră expuse,
nu li se cunoștea proveniența, nu aveau niciun act în regulă.
Proveniența este cheia aici.
Trebuie să știi de unde vine tabloul.
Proveniența. Definiția acesteia e istoria proprietății.
Este, ideal, situația în care poți urmări lucrarea de la proprietarul actual
până la sursă în studioul artistului.
Cel puțin trebuia să existe o documentație care să arate
când a fost creată lucrarea și la cine a ajuns.
Sora ar putea avea ceva acte,
dar probabil au fost distruse.
Era pregătită cu o poveste. Fără îndoială.
E cu desăvârșire opacă.
Și nu ar fi trebuit să o accepte ca dovadă a provenienței.
Era normal să te gândești că cel puțin
una dintre aceste picturi putea să fi apărut ca imagine de fundal,
înfățișându-l pe unul dintre artiști în studio.
Adesea, găsești unele însemnări despre existența unei opere,
dar niciodată perfecte. Și pot fi contrafăcute.
Erau colecționari mari, începând cu Walter Chrysler
până la Roy Neuberger și Joe Hirshhorn, toți făceau asta.
Mergeau în studiourile artiștilor și cumpărau ieftin angro.
Și plăteau cu numerar.
Mi s-a părut credibil.
Am crezut ce mi s-a spus.
Exista un mister, dar proveniența are des o notă de mister.
Am sperat însă că voi elucida acel mister în timp.
Niciuna dintre lucrările aduse de Rosales la galerie
nu apărea în cataloagele descriptive ale artiștilor.
Catalogul descriptiv e un catalog complet
cu lucrările autentice ale unui anumit artist.
Toată lumea acceptă faptul că e posibil ca unele lucrări legitime
nu au ajuns în catalogul descriptiv,
nu le erau cunoscute autorilor la acea vreme,
dar acesta este, totuși, ca o biblie.
Ce faci? Te duci la cei care au creat catalogul descriptiv
și le ceri să-ți împărtășească opinia lor.
Prima dată am văzut acest tablou, dacă nu mă înșel…
Și s-a întâmplat ca expertul, David Anfam,
să fi venit în oraș de la Londra, și i l-am arătat.
A reacționat pe loc,
ceea ce știam că se va întâmpla, spunând: „E superb.
E un Rothko.”
Avea ochiul format pentru Rothko.
Era reputat ca erudit în materie de Rothko.
Reputat ca erudit al expresionismului abstract.
Galeria Națională și familia Rothko l-au angajat
să realizeze catalogul descriptiv, „biblia” familiei Rothko.
A însemnat enorm. A însemnat că așa era.
ARTA ESCROCULUI
Un artist escroc maestru îți dă ce vrei.
SCRIITOARE, JOCUL ÎNCREDERII
Artiștii escroci iscusiți sunt psihologi excelenți.
Sunt persoane care înțeleg trebuințele umane,
înțeleg dorința umană.
Cum funcționează credința și speranța.
Rosales a fost la fața locului pentru a demonstra
că e un om de încredere.
Un om care are un rol în lumea artei.
Mergea la licitații, la vernisaje și cumpăra artă de la mine.
Când vii la un vernisaj, vii la o adunare publică,
așadar nu te ascunzi.
Era un joc fascinant de-a șoarecele și pisica,
căci, cu fiecare tablou în plus pe care îl aducea Glafira,
Ann încerca să-i smulgă informații despre „Domnul X”,
iar Glafira spunea:
„Îți zic un lucru, e foarte încântat de ce faci.”
Nu uitați că Knoedler vindea doar un fals sau două pe an.
Lumea privește retrospectiv totalul și exclamă: „Cerule!”
Nu le-au adus cu roaba la Knoedler.
Le-au adus cu țârâita în timp,
așadar, planul era să lucreze încet și sigur.
Glafira e o persoană minionă și destul de taciturnă.
Nu are profilul în care ai încadra
un infractor internațional cu obiecte de artă.
Dar știm că iubitul ei are pregătire artistică.
Ca să-l consemnez, vă rog să-mi spuneți numele dv.
Mă numesc José Carlos Bergantiños Díaz.
IUBITUL GLAFIREI ROSALES
Cine e Bergantiños?
Cine e Glafira Rosales?
Acești oameni au o galerie, pare-se, în New York City.
Chipurile au o galerie în Sands Point.
Au fost acuzați de trafic de falsuri în Spania.
Bergantiños a fost acuzat într-un proces în anul 2006
de falsificarea mai multor documente.
E un ins dubios.
Există indicii că, dacă la mijloc e o escrocherie,
și e clar că așa e, omul e implicat.
Ann Freedman conducea galeria.
Ați întâlnit-o vreodată?
Nu am întâlnit-o. Niciodată.
Nu-i cunoșteam nici asistentul, nu cunoșteam pe nimeni.
Fie că era vorba de Bergantiños, fie că de Glafira, și-au făcut temele.
Când alegi pe cineva ca Ann, alegi un om
într-un moment vulnerabil al carierei când are nevoie de așa ceva.
Acesta e unul din lucrurile
pe care mizează cineva ca Glafira și Bergantiños.
Un artist escroc nu e un bun orator.
Un artist escroc e un bun ascultător.
Iar Glafira s-a descurcat incredibil de bine.
Lucrările veneau, iar Ann li le aducea imediat experților.
Așa procedează negustorii.
Fie că au proveniență, fie că nu.
Galeria Națională de Artă publica un catalog descriptiv
al lucrărilor lui Mark Rothko pe hârtie.
I-au scris lui Ann despre două dintre lucrările lui Rothko
și au spus: „Am evaluat lucrările.
Intenționăm să le includem în catalog.”
S-a dus la curatorul principal
al domeniului Mark Rothko, și a primit rapoarte privind starea de conservare
cu comentarii pozitive despre lucrări, cum ar fi:
„E un exemplu clasic al stilului lui Rothko.”
E o persoană care a conservat sute și sute de picturi
și nu a văzut nimic în neregulă
când s-a uitat la construcția fizică a acestor picturi.
Apoi au urmat un Pollock
și, în final, șapte tablouri de Richard Diebenkorn.
Era ca și cum ai descoperi un teren virgin pentru a construi pe el.
Am angajat, în final, un expert, E.A. Carmean,
care să se ocupe de această cercetare.
Am avut încredere absolută în el.
A fost ferm convins că erau legitime și a confirmat în scris.
Țineau morțiș să creadă că lucrurile astea erau reale
căci era mai bine pentru toți ca ele să fie reale.
Avem această mare descoperire,
acest tezaur de picturi necunoscute până acum
ale unora dintre cei mai celebri artiști din secolul XX.
Și cred că, dacă ții ca un lucru să fie real,
faci tot posibilul ca să ignori orice semn de întrebare.
Dar erau o mulțime.
Experții la care a mers au aprobat aceste lucrări
sub o formă sau alta.
Și, când experții din jurul ei
au confirmat ce credea,
s-a avântat fără să ezite.
COLECȚIONARII
Arta e o marfă de lux
cu un public foarte restrâns.
E exclusivitate. Vorbim de cei mai mari artiști ai lumii.
Nu au foarte multe lucrări.
Totodată vorbim de oameni cu o mulțime de bani.
Vor să colecționeze obiecte rare, pe care nu și le permite nimeni.
Când ai o combinație a acestor factori
și apare cineva cu o descoperire nouă, totul devine tentant.
Soții De Sole sunt foarte inteligenți.
Domenico a absolvit Dreptul la Harvard.
E un bărbat foarte sofisticat.
Și au o colecție impresionantă de artă.
Am vizitat un prieten vechi care mi-a zis:
„Când mai vii la New York,
e musai s-o vezi pe amica mea,
e probabil cea mai bună din SUA. Ann Freedman.
PREȘEDINTE - SOTHEBY'S - TOM FORD INT.
Nu știam cine e ea. Nu știam nimic despre Knoedler.
Am vorbit despre un Scully care ne plăcea.
Ce-ar fi s-o întrebăm pe Ann Freedman dacă are un Scully?
N-aveam unul la vremea aceea,
dar am vrut să-i cunosc.
Era un loc foarte frumos.
Am urcat la etaj, unde era un birou în care am fost invitați să luăm loc.
Câteva opere de artă pe șevalete acoperite.
Au întrebat: „Ce e acolo cu husă albă?”
Am zis: „E un Rothko.”
„Ne place Rothko! Hai să-l vedem!”
Au descoperit două lucrări. Una părea să fie un Rothko,
alta părea să fie un Jackson Pollock.
Am rămas siderați.
Ei bine, ți se taie respirația!
„FĂRĂ TITLU, 1956” ULEI PE PÂNZĂ
Nu e un lucru cu care te întâlnești în orice zi.
Desigur, ne-am interesat despre ei.
S-au păcălit într-un fel,
dar toți erau oameni sofisticați.
Sofisticați în afaceri, sofisticați în viața profesională,
și totuși toți au cedat
în fața farmecului acestei arte.
Cred că mentalitatea care i-a făcut pe soții De Sole să se îndrăgostească
de ce credeau că e un Rothko
e mentalitatea frecventă a colecționarului
care a cumpărat un fals.
Îndrăgostirea descrie acest proces
al ignorării și iertării cusururilor
cum cineva care s-a îndrăgostit lulea trece cu vederea aceste cusururi.
E un lucru care îți gâdilă orgoliul.
E un lucru pe care, când îți vin musafiri acasă,
vrei să-l vadă cu toții.
Ei bine, dacă fix tabloul de Rothko
pe care-l vrei apare pe piață,
începi să pui întrebări sau îl cumperi?
Vreau să fie clar, nu am ochiul format.
Nu sunt expert.
Picturile chiar arătau foarte bine și, de fapt,
consilierul nostru e un om foarte sofisticat
și tabloul i s-a părut excelent.
Prețul de opt milioane de dolari sună enorm,
dar, de fapt, suma e mică pentru un Rothko.
Tablourile bune de Rothko din acea perioadă
se vând de fapt mult mai scump.
Nu păreau să aibă multe întrebări.
Păreau absolut vrăjiți de tablou.
Domenico a insistat ca, în afara facturii cu prețul,
să primească o garanție de autenticitate.
Freedman a furnizat un document de câteva pagini
enumerând fiecare „expert”
care văzuse și autentificase tabloul.
Am fost inclus ca expert în tabloul lui De Sole,
acesta fiind printre motivele pentru care am fost implicat în asta.
Nu sunt expert în Rothko.
Nu-mi amintesc să fi văzut acel tablou.
FELICITĂRI PENTRU ACHIZIȚIE
De Sole știa că nu are nicio proveniență.
De Sole știa că proprietarul-vânzător era necunoscut.
De fapt, toți știau asta.
Piesa lui De Sole a ajuns la Beyeler, astfel încât, incredibil, a fost expusă
în contextul așa-ziselor Camere Rothko. Îmi place să povestesc despre asta.
Ernst Beyeler era printre cei mai importanți comercianți de artă
și a dedicat o întreagă expoziție operei lui Mark Rothko.
Rothko al lui De Sole avea un loc aparte.
Intrai în Beyeler
și-l vedeai îndată.
Ernst Beyeler trăia atunci.
Nu l-a pus la îndoială.
L-a acceptat.
Era încă un motiv ca să credem că aveam această nestemată.
E cazul să te întrebi, de ce primesc asta?
De ce am primit așa un chilipir?
FALSIFICATORUL
Mulți experți au fost de acord
de la bun început că era foarte improbabil,
dacă nu imposibil, ca un om să stăpânească
stilurile atât de multor artiști.
Era un lucru ieșit din comun și cu totul neașteptat pentru oricine
care a recenzat aceste lucrări.
E timpul pentru favoritul zilei,
când alegem o persoană care ne-a atras atenția,
și nu din motivele corecte.
Azi, e un artist de 75 de ani care a ajuns de la vânzarea tablourilor
pe câteva sute de dolari la vânzarea lor pe milioane.
Ce știm despre Pei-Shen
e că, pe când trăia în China, era un pictor realizat.
A venit în SUA și nu a răzbit în lumea artei ca în China.
Era foarte frustrat
pentru că venise aici cu un renume obținut în China.
Aici, nu-l știe nimeni. „Cine ești?”
S-a pregătit la Liga studenților în arte.
Liga studenților în arte e o școală din Manhattan
unde iluștri ca Alexander Calder și Pollock
au studiat o vreme.
AI WEIWEI COLEGUL DE CLASĂ AL LUI PEI-SHEN
Omul era, clar, în primul rând, un geniu,
în al doilea rând, studiase tehnicile
a șapte, opt pictori expresioniști abstracți.
Și le studiase cu multă râvnă.
Chinezii au o tradiție cel puțin milenară
în copierea corectă, copierea cu super precizie,
fiind cel mai mare omagiu pe care i-l poți aduce
unui artist precedent și totodată ca test al propriei priceperi.
E o tradiție de secole, chiar de milenii.
Originalitatea nu era o virtute.
Nimic din suflet. Doar copiezi tehnica altora.
Nu copiază doar artă, copiază iPhone-uri,
copiază atâtea tehnologii de vârf.
Te întrebi, dacă ești acel artist chinez, să produci aceste piese
pe care nu le deosebește nimeni de adevăratele capodopere.
E bun. Are ceva talent.
Dar nu talentul unui Picasso sau al unui Matisse.
Mark Rothko al lui e o copie proastă.
Geniale. Falsuri geniale.
Glafira și Bergantiños au intervievat
sau au căutat oameni care să facă asta
și s-au fixat pe Pei-Shen căci era cel mai bun pe care l-au găsit
și putea imita mulți artiști.
Când Pei-Shen a creat tablourile, erau proaspete, erau noi,
nu păreau din anii '50 și '60, cum trebuia.
Așadar, Pei-Shen face tabloul, care ajunge apoi la Bergantiños,
care modifică tabloul pentru a-i da vechime și credibilitate.
Suprafața poate să aibă fisuri. E prăfuită.
Rama trebuie să aibă vechimea corectă.
La fel și pânza.
Așadar, Bergantiños lua niște materiale, materii prime,
o pânză veche, genul de ramă adecvat.
Lucrau mână în mână.
Le trebuia măiestria lui Pei-Shen, dar Bergantiños trebuia să-i dea
tușele finale pentru a-i conferi aparența vechimii și credibilității.
Dacă vă uitați la contul meu bancar, nu vedeți venituri.
Tot un artist sărac sunt. Credeți c-aș putea fi implicat în asta?
Era plătit foarte puțin la început.
Mai târziu, a fost la târgul de artă Armory de pe 67th Street
și și-a văzut o lucrare expusă în galeria Knoedler.
Atunci s-a dus la Rosales și i-a spus:
„Vreau mai mulți bani.”
Carlos, cum l-ai cunoscut pe Pei-Shen Qian?
Am cumpărat artă de la el
când se ocupa
de pictura stradală.
Câteodată aveam nevoie de bani.
Le cumpăram și le vindeam ca toți ceilalți.
Sunt sigur că Rosales a primit ajutor
de la iubitul ei, țesând povestea din jurul lucrărilor.
A fost foarte bine executată.
Nu uitați că Glafira Rosales
încercase ea însăși să vândă acele picturi.
Și de-ar fi avut acces la colecționarii sau la galeriile
cărora le vindea Ann Freedman, i-ar fi râs în nas.
Toți vedem ceva în context.
Te duci la Muzeul de Artă Modernă, te duci la MET
și vezi expus un tablou despre care nici măcar un expert n-ar crede
că e ceva în neregulă cu el.
Te bazezi pe muzeu și pe toată infrastructura
care ar fi verificat acel tablou.
Knoedler avea o reputație deosebită
și cred că lumea n-a bănuit niciodată nimic.
Tot mai multor oameni le plăcea lucrarea.
Când zic că le plăcea, zic că o doreau.
În fața ei, vedeai că li se aprinde privirea.
Dorința față de-aceste tablouri era adâncă.
PESTE 60 DE TABLOURI CONTRAFĂCUTE
S-AU VÂNDUT CU 80 DE MILIOANE DE DOLARI
Cine lucrează în așa-zisa piață secundară de artă
unde cumperi o lucrare de la cineva
și i-o revinzi altcuiva,
dacă obține un adaos de 100%, se consideră în genere că e normal.
Dar marjele de profit erau mai degrabă de la 200 la 800%.
Asta se întâmplă o dată la zece ani.
Orice comerciant de pe piața secundară de artă ar ști
că, dacă obține repetat profituri de o atare magnitudine,
ar avea oarece motive de neliniște.
Nu eram singura care credea în aceste opere de artă.
Nu era Ann Freedman contra lumii întregi.
Toată lumea credea.
Lumea artei credea.
Nu erau ascunse.
Nu erau ridiculizate.
Erau expuse total pe tot globul
și publicate.
TASCHEN A PUBLICAT ROTHKO CONTRAFĂCUT DE ȘASE ORI
Ea și-a dorit…
și-a dorit mult ca aceste opere să fie autentice
pentru că, în acest caz, ar deveni o figură marcantă
în lumea negustorilor de artă.
S-ar ridica deasupra tuturor.
Și s-a lăsat astfel dusă în prăpastie.
PREA FRUMOS CA SĂ FIE ADEVĂRAT
COLECȚIONAR: JACK LEVY
Jack Levy s-a dus la galerie
să cumpere un Jackson Pollock.
A spus: „Vreau să cumpăr această lucrare.
Dar vreau să o supuneți evaluării IFAR.”
JURNALUL IFAR
Fundația Internațională de Cercetare în Artă se ocupă
de problemele complicate ale atribuirii și autenticității.
Suntem unul dintre singurele locuri care fac așa ceva.
Domnul Levy a negociat că, dacă nu-l acceptăm ca Pollock,
își poate recupera banii.
Întreaga chestiune a autenticității e foarte controversată acum în lumea artei.
Un lucru care funcționează în favoarea falsificatorului e
că, dacă ai o opinie negativă,
dacă nu ești sigur, tinzi să-ți ții părerea pentru tine.
Unor experți care au criticat anumite tablouri
li s-a intentat proces.
Cercetarea în vederea autentificării are trei laturi.
Cercetarea academică, incluzând proveniența,
și reunirea specialiștilor în vederea examinării lucrării.
Specialiști avizați în privința artistului,
pentru a se vedea dacă e conformă cu stilul artistului.
Apoi sunt și ceea ce numim proprietățile materiale.
În ciuda câtorva comentarii pozitive despre lucrare
ce arăta bine la suprafață,
am avut prea multe comentarii negative.
Din punct de vedere material, am observat că pe pânza veche exista vopsea nouă.
L-am comparat fizic cu un tablou autentic de Pollock din același an
și masonita se învechise total diferit.
Ceea ce ne-a trezit suspiciuni.
Stilistic, erau multe îndoieli despre modul de aplicare a vopselei,
despre decolorarea verzuie-maronie.
Nimeni nu mai văzuse… Și cei care au apreciat lucrarea
și-au pus întrebări.
Iar apoi, proveniența. Am atașat 16 pagini de documente
arătând de ce acea proveniență era de neconceput.
Pollock e un artist foarte bine documentat.
A fost celebru în viață, pentru Dumnezeu!
Lipsa documentării
pentru un tablou de la apogeul carierei lui Pollock
când revista Life întreba
dacă e cel mai celebru artist din America.
Acest aspect a fost deosebit de surprinzător.
Acea combinație de informații ne-a făcut să scriem în raport
că nu putem accepta lucrarea ca fiind o operă a lui Jackson Pollock.
A fost neconcludent.
Lucru care, în comunitatea artistică, e în general înțeles ca fals,
dar aproape c-am spus acest lucru, și l-am spus de mai multe ori.
Adevărul e că au ascuns raportul, nu l-au menționat
și ne-au vorbit de rău de-a lungul anilor.
Galeria a încercat mai târziu să spună că nu am prezentat nicio opinie.
Am simțit cu certitudine că nu vrea să asculte
tot ce am vrut să-i spun.
A fost clar o opinie când am afirmat:
„Nu o putem accepta ca pe o operă a lui Pollock.”
În acel moment, Jack Levy s-a întors la Ann Freedman și Knoedler și a spus:
„Îmi vreau banii. Așa ne-am înțeles. Îmi datorați două milioane de dolari.”
Țin minte că i-am zis: „Jack, dacă e o problemă,
o rezolvăm.”
Și i-aș fi spus asta oricui.
Iar Knoedler i-a restituit 100% din prețul de cumpărare.
V-ați gândi că Ann Freedman și Knoedler
ar face niște investigații serioase în acel moment.
Și, de fapt, acea lucrare a revenit spre vânzare la Galeria Knoedler.
Prețul a ajuns de la două milioane de dolari la 11 milioane, cred.
Am simțit, pe măsură ce trecea timpul,
și e dovedit, că valoarea de piață a lui Pollock a crescut,
astfel încât puteai cere mai mult pe el, sigur.
S-a vândut vreodată?
Nu.
M-am dus la Glafira să-i spun
că existau suspiciuni în legătură cu lucrările
și am mai obținut ceva informații.
Am aflat că, în trei săptămâni,
în mod miraculos, lucrarea a căpătat o nouă proveniență.
DOMNUL X POVESTEA NR. 2
Povestea numărul doi s-a schimbat.
Acum, „Domnul X”, care era homosexual, venise la New York
și începuse să cumpere lucrări printr-un oarecare David Herbert, tot homosexual.
David Herbert a fost un negustor de artă real din anii '50.
A lucrat la galeria Sidney Janis,
care reprezenta mulți artiști expresioniști abstracți,
la galeria Betty Parsons,
care și ea reprezenta artiști expresioniști abstracți.
Așadar, era un negustor real care lucra la galerii de seamă.
„Domnul X” fusese atras în lumea dubioasă
a pasionaților și negustorilor gay de artă și a colecționarilor.
Totuși, avea o soție și copii în Elveția,
deci nu putea lua lucrările înapoi cu el.
I-ar fi dezvăluit familiei viața sa de gay.
Lucru la fel de plăsmuit și de contestabil în urma cercetărilor.
Povestea se tot schimba.
Ba e implicat Alfonso Ossorio. Ba nu mai e implicat.
S-au întors, în mod convenabil, la David Herbert,
care, tot convenabil, era mort.
De cum cădeau piese sau apăreau goluri în povești,
erau deodată înlocuite cu alte informații.
Dar se poate vedea cum un negustor credul
și ambițios ca Ann Freedman putea să înghită o atare gălușcă.
David Herbert chiar a existat, iată-l,
iar ea a înghițit tot ce-i spunea Glafira despre asta.
Ei bine, a născocit și mai multe.
Nu și-a modificat povestea, nu a retractat nimic.
Povestea ei evolua.
Nu-mi amintesc să fi existat vreun moment în care
să fi crezut că nu îmi spune adevărul.
Și m-ar fi alarmat
dacă într-o zi ar fi spus un lucru și-apoi l-ar fi schimbat în altă zi.
Nu s-a întâmplat așa.
Fundația Dedalus a fost înființată de Robert Motherwell în 1981.
Motherwell era unul dintre artiștii expresioniști abstracți de frunte
și, în multe feluri, purtătorul de cuvânt al mișcării.
La începutul lui 2007, Julian Weissman, un comerciant particular pe care îl știam,
ne-a spus că are un tablou de Motherwell pe care îl descoperise recent.
GLAFIRA ROSALES ÎI VINDEA FALSURI ȘI LUI JULIAN WEISSMAN
Mi s-a părut că arăta ciudat. Era deformat.
Pictura avea prea mult ulei sau prea multe urme de picurare,
dar arăta exact ca obiectul din baza de date.
Așadar, ne-am zis, bun, e o descoperire,
descoperim lucruri noi și aflăm că Motherwell
a pictat mai multe tablouri în 1953 decât credeam.
Ne-a cerut o scrisoare de autentificare
și a folosit scrisoarea ca să vândă tabloul.
E vina mea. A fost o greșeală. Cât trăiești, înveți.
Ulterior în acel an, Ann Freedman ne-a zis că mai are o Elegie
și realmente arăta în neregulă.
Aveam confirmarea asupra picturii de Motherwell pe care o dețineam.
Helen Frankenthaler, soția lui Motherwell timp de 13 ani,
s-a uitat la acea „Elegie” și a indicat cu degetul:
„Da, e a lui Bob.”
N-aș fi putut cere o confirmare în plus.
Semnătura părea în regulă dacă o vedeai o dată
căci semnătura oricui variază puțin,
dar aceasta arăta ca dintr-un șablon.
Era ceva în neregulă cu aceste tablouri.
S-au întors la Knoedler și Freedman, confruntându-i.
Credeam că îi facem o favoare enormă
și avea să spună: „Slavă Cerului că mi-ați atras atenția,
fiindcă am lucrat cu acești oameni
crezând că tablourile sunt autentice.”
Iar ea ne spusese că această colecție nu are doar tablouri de Motherwell,
ci și de Rothko, Pollock și Kooning.
Nivelul de rezistență
pe care o opunea Knoedler nu avea nicio logică.
Reacția ei, s-a certat cu noi.
Invocă povestea lui David Herbert,
cum David Herbert era apropiat de Motherwell.
Imediat după ce-a zis asta am făcut cercetări și am aflat
că nu exista în viața lui Motherwell,
decât poate pe undeva ca o figură neclară.
Ann făcea să pară că erau apropiați,
că tablourile sunt reale, și ne-a spus
că experții asupra altor artiști au confirmat că tablourile sunt autentice.
Am fost stupefiat.
A uitat să menționeze că inițial a crezut că lucrările sunt veritabile.
Trebuie de asemenea să spun că, în 2006, văzusem una dintre Elegii.
Era pe podeaua biroului ei.
Cred că a inventat că s-a uitat scurt la acest
„Motherwell pe podea”.
Arăta ca o Elegie.
Nu expuneam tablouri pe podea, le puneam pe șevalet.
Așa procedam eu.
Semăna destul de bine cu un Motherwell pe care îl vezi pe jos accidental,
nu ți se cere părerea…
Nu l-am văzut vreodată pe Jack să se uite scurt la ceva.
Simte că opinia și judecata sa contează
și, când se uită la o lucrare, ia în calcul cât e de bună.
Nici n-am zis: „Sigur, arată bine.”
N-am zis: „Pare contrafăcut.”
Tot ce-am cerut…
a fost să mă lase să arăt că lucrările sunt autentice.
Îi cred.
Îl cred pe E.A. Carmean, care îl cunoștea pe Motherwell mai bine ca Jack Flam.
Nimeni nu-l cunoștea pe Motherwell ca E.A. Carmean.
ISTORIC DE ARTĂ, CURATOR
Ceea ce nu înseamnă că n-aș accepta că e posibil să greșesc,
dar cum faci…
ca să-ți dai seama de asta?
Apoi am zis: „Bun,
aș vrea să duci cele două tablouri să fie testate judiciar.
Cel mai bun în acea perioadă în Statele Unite,
probabil din lume, e Jamie Martin de la Orion Analytical.
Nu aveam încredere în metodele lui.
Era un imens semn de întrebare pentru mine că Jamie Martin lucra singur.
Nu avea parteneri, asistenți, tehnicieni de laborator,
nimic, era doar el.
Knoedler și Ann Freedman au ținut ascuns acel raport.
Nu ni l-au predat până în ianuarie 2009
și, când ni l-au dat,
au omis ultimele patru pagini, care erau cele mai importante pagini.
Au eliminat multe dintre informațiile zise confidențiale.
Era plin de întrebări și erori
și era greu de crezut că a fost imparțial.
Din raport reieșea clar că tablourile erau contrafăcute.
Aveau tot felul de anomalii,
grundul era dintr-o emulsie de polimer acrilic.
Motherwell nu a început să folosească vopsele cu emulsie de polimer acrilic
până în 1961 sau 62.
Fusese o pictură sub straturile de picturi
care fuseseră șlefuite cu un șlefuitor electric,
ceea ce contravine total cu practica lui Motherwell.
Ann a argumentat că E.A. Carmean a spus câteva lucruri
care mi s-au părut absurde.
Spre exemplu, pe tablourile lui Motherwell erau pigmenți
care nu fuseseră inventați decât mult mai târziu.
Carmean a zis: „Poate s-au atins de ei în casa colecționarului.”
Colecționarul nu era pictor.
Așa că, în acel moment, am analizat opțiunile pe care le aveam
și mi-am dat seama că e o fraudă majoră
în curs de desfășurare
și am decis să merg la FBI.
SEDIUL FBI
A fost
ca un act de război
pe la spatele meu să mă ducă
la FBI.
Mi s-a părut atât de clar că știe
sau ar fi trebuit să știe că tablourile sunt false,
încât la ce-ar fi servit să spun că merg la FBI?
Jack ar fi putut să se așeze la masă cu mine
ca să vorbim despre neliniștile lui în legătură cu tablourile.
Nu a făcut-o?
Nu tocmai.
M-a confruntat de față cu alții.
Asta nu e o discuție despre neliniștea lui.
Neliniște și pentru mine.
„Ann, asta înseamnă belele. Nu vreau să te văd în belele.
Doamne, le-am crezut autentice, inițial.
Cred că m-am înșelat.
Cred că te înșeli.
Și ești bine intenționată, o știu, pentru că te cunosc.
Te cunosc de ani buni.”
Problema ar fi putut fi discutată într-o manieră umană.
Dar nu s-a întâmplat așa.
A fost un atac.
Au reușit…
să ajungă la răspunsul… Scuze. …corect.
Dar cum au făcut-o…
și cum au încercat să-mi distrugă…
reputația…
e altă poveste.
Am știut că va fi de amploare căci
tablourile sunt ori autentice, ori false.
Sunt în discuție tablouri contrafăcute valorând 80,7 milioane de dolari,
una dintre cele mai mari fraude cu artă din istoria SUA,
dacă nu cea mai mare,
sau avem în față o colecție uluitoare
care ar trebui să fie expusă ca să o vadă lumea.
Când am tras concluzia că tablourile sunt contrafăcute,
am știut că avem de-a face cu un caz uriaș.
Ea a zis că au făcut o greșeală.
Că se înșală că nu sunt autentice.
Am insistat spunându-i că trebuie să facem tot posibilul
ca să dovedim că sunt autentice.
Dacă ești victima unui escroc în care chiar ai crezut,
pe măsură ce apar probe contra ta, e mult mai probabil că vei persista.
Acesta este momentul în care în loc să te îndoiești spunând:
„M-am înșelat”, spui: „Nu, am perfectă dreptate.”
E un proces psihologic născut din disonanță cognitivă,
ceea ce înseamnă că percepția ta a lumii și probele nu se mai potrivesc.
Am…
fost tentată să îmi încetez activitatea, din cauza acuzației,
dar asta nu însemna că am crezut că acea acuzație era corectă.
A fost încrezătoare în obiectele de artă până la proba contrarie.
Adică, a rezistat cât a putut de mult.
Ținta urmează să fie Glafira Rosales.
Totdeauna încerci să afli cine mai e răspunzător penal,
dar ea e persoana care aduce tablourile în galerie.
Nu știi dacă la rândul ei a fost păcălită,
dar, până nu poți să o absolvi de vină, rămâne primul suspect.
Când Ann Freedman mi-a dat numele de Glafira Rosales,
am angajat
o firmă de detectivi particulari să o cerceteze
și, într-o săptămână sau două, s-a descoperit că trăia
cu José Carlos Bergantiños Diaz.
Care, în 1999, fusese acuzat de trafic cu tablouri furate.
GLAFIRA ROSALES ȘI JOSE CARLOS BERGANTINOS
CHRISTIE'S, INC. V. CARLOS BERGANTINOS, ALIAS CARLOS DIAZ, ALIAS JOSE BERGANTINOS
Te-ai gândi că, dacă un ONG putea angaja un detectiv particular
și afla acest lucru, atunci Ann Freedman și Knoedler
ar fi făcut ceva similar.
Galeria e importantă deoarece facilitează tranzacția.
Partea de care nu sunt sigur e dacă sunt și ei implicați
sau au fost la rândul lor păcăliți.
Glafira îi mințea?
Sau adevărul e undeva la mijloc?
Nu apăruse nicăieri nimic public despre cazul galeriei Knoedler,
despre dispute privind autenticitatea lucrărilor vândute de Knoedler.
Singurul subiect despre care puteai citi, pe care l-am văzut,
a fost că galeria Knoedler și Ann Freedman se despărțiseră.
Evident, existaseră întrebări privind aceste tablouri.
La acea vreme, marele juriu emisese o citație,
deci a fost clar de la început
că FBI și procurorul federal făceau cercetări.
A fost clar că voiau să știe ce făcuse Ann.
Mi-au cerut să plec.
N-am vrut să plec.
Am implorat să rămân chiar dacă-mi luau titlul
de director, titlul de președinte, chiar dacă-mi luau leafa.
M-au convocat surprinzător la o ședință
și mi-au spus că îmi vor da,
imediat, concediu.
Nu mă concediau,
căci ar fi existat consecințe.
Concediu.
V-a dat un motiv?
Situația era dificilă.
Era cea mai bună soluție.
Și n-am să-l uit pe Michael spunând:
„Poate te vei întoarce, nicio problemă, sau poate că nu.”
Am răspuns: „Michael, cum se va explica asta?
Ce-ar trebui să spun?”
Iar el: „Spune și tu că ți-a recidivat cancerul la plămâni.”
Am zis: „Poftim?”
„Da, știi, că a revenit și că ai nevoie de timp liber.”
N-am plâns, nu mi-am pierdut cumpătul sau ceva.
Am zis doar:
„Bine.”
M-au condus jos pe scări
și mi-au zis că pot să-mi iau portofelul
și, pentru că pare că stă să plouă, pot lua o umbrelă.
Mi-am luat rămas-bun.
Și m-am trezit spunând…
„Mulțumesc.” Intervenise automatismul manierelor.
Așa a fost acea zi.
S-au mai întâmplat niște lucruri ciudate în acea zi, dar…
Și nu a plouat.
După ce Ann Freedman a decis să părăsească galeria,
evident, s-a creat un vid pentru că Ann avusese un succes extraordinar
în tot ce făcuse și era o figură cunoscută
și respectată în lumea artei, cert în comunitatea colecționarilor.
Nu cunoșteam exact motivele
pentru care Michael Hammer se întorsese contra mea,
dar era limpede că se întâmpla asta.
Mai-marii galeriei Hammer îi dădeau informații
potrivit cărora Ann urma să aibă probleme.
Așa că era indicat să se ferească și să o lase pe ea să cadă.
CĂDEREA
COLECȚIONAR: PIERRE LAGRANGE
Pierre Lagrange.
„Pollock de argint.”
Acela a fost primul proces.
COLECȚIONAR DENUNȚĂ POLLOCK FALS DE 17 MIL. $
Pierre Lagrange era în proces de divorț,
și încă unul foarte dramatic.
Cuplurile care divorțează par să fie capabile
să-și împartă casele, copiii și iahturile.
Nu însă și arta.
Lagrange încercase să vândă tabloul la licitație.
Sotheby's nu ar revinde acele tablouri,
căci apăruseră întrebări despre proveniență.
Prin urmare, Pierre Lagrange a recurs la un distins expert în artă
pentru a analiza pigmentul
tabloului său și a aflat că o vopsea galbenă
nu existase pe piață până în 1970.
Lumea artei știa că Jackson Pollock a murit într-un accident auto în 1956.
Atât. S-a terminat.
Piere Lagrange s-a dus la Knoedler,
fiind întâmpinat de un zid.
Nu trebuie să vorbim cu tine.
Termenul de prescriere. N-avem niciun amestec. Pleacă.
Dacă vrei să fii acționat în instanță, asta faci.
Le spui oamenilor să plece.
A insistat să se întâlnească cu Ann la The Carlyle.
Cerule!
Am ajuns mai devreme, firește.
Era 17:00, 17:30.
Știam cum arată Pierre din fotografii, cred.
M-am ridicat, m-am dus să-i strâng mâna și-am spus:
„Pierre Lagrange, sunt Ann Freedman, mă bucur să te cunosc.”
La care el, cu accentul caracteristic: „Nu fi atât de sigură!”
Era foarte agitat.
Ann a încercat să mențină o atmosferă plăcută.
Apoi a început să urle cât îl țineau plămânii:
„Am să-ți dau foc!
Pricepi?
Am să-ți dau foc și s-a zis cu viața ta.
Se va termina.
Va ajunge în presă și vei fi terminată!”
Iar reacția lui Ann Freedman, potrivit lui Lagrange, a fost:
„Nu te supăra, Pierre,
să vedem dacă găsesc alt cumpărător pentru acel tablou.”
E mit sau adevăr c-ați zis: „Voi găsi alt cumpărător.”?
Nu cred că am rostit acea propoziție.
La care Lagrange a spus: „Ia stai puțin,
deci scap de belea, îmi primesc banii înapoi
ca să fie tras în piept alt colecționar?”
Se prea poate să fi spus: „Cred în tablou
și știu că vrei să-l vând și să mă lași să văd ce pot să fac.”
E important de reținut că Ann Freedman
încă spunea că tablourile sunt autentice.
Părerea mea e că știa că sunt contrafăcute
sau ar fi trebuit să știe, iar asta, între altele,
era o strategie de mușamalizare.
ACUZAȚIILE LUI PIERRE LEGRANGE
Ea credea că trebuia ca propriul nostru expert
să facă o evaluare a pigmenților.
Și cu certitudine n-avea să conchidă
că Lagrange îl identificase corect
ca fiind un fals în baza unei singure analize științifice.
Ca răspuns la amenințarea lui Lagrange cu un proces,
galeria Knoedler își închide porțile.
Așadar, a fost evident, proces, închiderea galeriei.
Putem crede că Michael Hammer era putred de bogat,
deci e rezonabil să credem
că era conștient de riscul financiar și juridic asumat
și a început să-și mute și să-și protejeze bunurile.
A înțeles implicațiile potențiale.
Decizia nu a fost nicidecum o reacție față de schema Glafirei Rosales.
A fost o decizie de afaceri bazată
pe cum merseseră veniturile galeriei
și fusese luată în calcul de peste un an.
POSIBILĂ CONTRAFACERE DE ARTĂ CERCETATĂ
PIERRE LAGRANGE
A ACȚIONAT GALERIA ÎN INSTANȚĂ
Pe 1 decembrie 2011, îmi amintesc perfect ziua,
am deschis The New York Times.
În acea dimineață m-am dus să fac mișcare.
Am intrat în dormitor și am văzut-o pe Eleanore.
- Plângeai și tremurai… - Tremuram.
GALERIA KNOEDLER
Am înțeles destul de repede că era o veste extrem de proastă.
Primisem un pont referitor la o anchetă,
o anchetă a FBI în desfășurare.
A fost un șoc.
M-a șocat acest fapt.
Nu m-a șocat.
Doamne, de câți ani dura tărășenia asta?
Cred că lumea nu-și putea dezlipi ochii de la asta.
Era un real spectacol de groază.
În acel moment, am știut că avem un fals. Nu era nicio îndoială.
Nu m-am ascuns ca struțul, ca să zic așa.
Îmi era oarecum dificil să vorbesc cu cei care aveau întrebări.
Răspundeam cât de bine puteam. Nu știam ce urmează.
„RESPING FERM ACUZAȚIILE CĂ AM ÎNȘELAT PE CINEVA ÎN ACEASTĂ TRANZACȚIE.
AM CREZUT ÎN AUTENTICITATEA TABLOULUI DE POLLOCK LA VREMEA VÂNZĂRII
ȘI CONTINUI SĂ CRED.”
Continuă să mintă.
Și a spus că absolut sigur tabloul e autentic.
„Dați-mi câteva zile și vă voi spune numele
vânzătorului elvețian.”
Am zis: „Bine. Te rog să mă suni imediat.”
Nu m-a mai sunat niciodată.
Am vrut să fac tot posibilul, să nu las nicio piatră neîntoarsă
pentru ca tablourile să fie cercetate cum trebuie.
Prin urmare, mi-am informat avocații că vreau să merg pe calea asta.
AI ÎN MINE PE CINEVA CARE CREDE ÎN DEZVĂLUIREA ADEVĂRULUI.
SPER CĂ-MI VEI PERMITE ȘI MĂ VEI AJUTA SĂ FAC ACEST LUCRU.
MĂRTURISIREA
Singura persoană care era sigur în SUA era Glafira Rosales.
Am arestat-o. A fost arestată la casa din Long Island.
Am invocat riscul de fugă și judecătorul i-a respins cauțiunea.
În desfășurarea anchetei,
l-am abordat ca pe un caz clar de fraudă cu artă.
Și am găsit unele probe decente,
dar nu genul care îmi trebuie pentru o condamnare
dacă s-ar ajunge în fața unui juriu.
Atunci, am abordat problema puțin altfel.
Banii pleacă din galeriile newyorkeze
în conturi din Spania.
Apoi 90% ar trebui să ajungă la familia care declară că deține tablourile
și ea ar trebui să rețină 10% ca agent.
Foarte repede, am reușit să-mi dau seama că ea păstrează toți banii.
Asta îmi spune două lucruri. Primul, nu există nicio familie.
Al doilea, acesta este pentru ea un venit.
Un venit de milioane de dolari,
așa că am cercetat dacă și-a declarat contul străin,
am cercetat dacă l-a declarat ca venit,
și nu a făcut-o.
Am putut-o învinui de infracțiuni fiscale federale,
care ne-au conferit un mare avantaj,
căci nu numai că a comis o infracțiune fiscală,
ci faptul că păstrează toți banii
dovedește că știe că e ceva în neregulă cu tablourile.
E în arest de câteva luni.
E pasibilă de ani de detenție pentru infracțiuni fiscale.
Cred că în curând va ceda.
Știa că nu va trage ponoasele pentru toată lumea
și că ne-ar putea ajuta mult în anchetă
spunându-ne, între altele, cine a creat tablourile.
Ceea ce a și făcut.
Se numește Pei-Shen Qian.
A dispărut din casa lui din Queens, New York,
când a ieșit la iveală în presă masiva schemă de falsificări.
M-a surprins că tablourile erau realizate în Queens de un profesor de matematică.
Am găsit dovezi din belșug.
Am găsit un plic marcat: „Cuie Mark Rothko”.
Am găsit cărți despre toate subiectele.
Am găsit vopsele și celelalte lucruri
care corespundeau perfect cu falsurile pe care le producea pentru Glafira.
Dacă n-ai ști mai bine, ai spune
că e cineva pasionat de pictură.
Chiar era pasionat de pictură.
Qian a recunoscut că a falsificat semnăturile pictorilor pe care i-a copiat,
și totuși a insistat că e uluit că atâția oameni din lumea artei
s-ar lăsa păcăliți de imitațiile lui de Rothko și Pollock.
Qian a fost acuzat după câteva luni de la acest interviu
de falsificarea semnăturilor artiștilor pe care i-a copiat
și mințirea agenților federali.
Nu știm dacă a aflat sau nu că venim,
căci, nu uitați, ar fi știut de arestarea Glafirei.
A fost foarte publică.
Bănuiesc că n-a mai făcut mulți purici pe-aici
și, odată ajuns în China, nu mai avem ce face,
căci China nu-și va extrăda un cetățean în SUA.
Am primit un telefon, era ora prânzului,
că Glafira tocmai a recunoscut
faptul
că toate tablourile sunt contrafăcute.
JACKSON POLLOCK (1912-1956) FĂRĂ TITLU, 1949
Își dedicase aproape 20 de ani din carieră
studiului, cercetării, expunerii, vânzării acestor lucrări
și, într-o clipită,
a rămas fără nicio susținere.
Închipuiți-vă că vă dedicați atât de mult din carieră,
din timp unui lucru care s-a dovedit a fi o fraudă masivă.
Îngrozitor!
Toți anii aceia de acumulare, de credință.
Pentru mine, acesta ar fi momentul când mi se năruie întreaga viață.
Tot ce am spus
și întreaga mea lume se face țăndări.
Cred că a avut multe zile, dar aceea ar fi putut fi cea mai rea.
Trebuia să-mi trag sufletul. Și să văd ce pot face legal.
CHIPURI ALE UNUI CAZ DE FRAUDĂ CU ARTĂ
ZECE PROCESE INTENTATE LUI ANN FREEDMAN ȘI GALERIEI KNOEDLER
NOUĂ AU FOST SOLUȚIONATE AMIABIL
UNUL A FOST JUDECAT
Am 75 de ani, am avut de-a face cu oameni de pe tot globul
într-o situație grea de afaceri.
N-am avut niciodată de-a face cu oameni mai răi.
Soții De Sole își voiau banii înapoi.
Nu au primit o ofertă de restituire a banilor până la proces.
Ceea ce ofereau era pur și simplu absurd.
Am zis: „Bine, ne judecăm.”
PROCESUL
Domenico De Sole a acționat în instanță galeria, defunctă de-acum,
pe Michael Hammer, patron încă al galeriei
și pe Ann Freedman.
Soții De Sole, mai mult decât recuperarea banilor,
voiau să se afle povestea pentru că erau furioși
și credeau că Ann Freedman nu e o victimă nevinovată,
ci i-a escrocat deliberat.
Firește, se lega de rolul domnului De Sole în Sotheby's.
„Cine sunteți voi să vă puneți cu mine?”
Aveai senzația că e o justiție vindicativă.
Nu voia nimic altceva decât
să se războiască.
FALS DE 8,3 MILIOANE $
Procesul se judeca în sala mare
din districtul sudic, deci era o sală imensă.
Încăperea era înțesată.
Domenico era furios visceral.
Când conferea cu avocații,
gesticula constant spre public, de genul:
„Vă vine să credeți așa ceva?”
Am săgetat-o pe Ann Freedman tot timpul cu privirea.
Eleanore s-a emoționat la bară,
vorbind despre sentimentul trădării din partea unei persoane
pe care o credeau de încredere.
A declarat că e furioasă, cu inima frântă, tristă.
Sunt un om foarte emotiv.
Plâng și la bucurie, și la tristețe.
Dar asta deschidea rănile
și nădăjduiesc că juriul mi-a recunoscut sinceritatea.
Cred că a fost teatru, dar un teatru bun.
Ann Freedman nu le era o prietenă așa de apropiată.
Au fost la Knoedler o dată.
Aveam emoții puternice
și aveam de gând să mi le expun căci erau autentice.
Au fost și unele clipe amuzante,
ca acela când „Rothko neautentic” a fost tot timpul în sala de judecată
și se dezbătea dacă bucata mică
să fie la bază sau dacă bucata mare să fie la bază,
pentru că așa făcea Rothko.
Și absurditatea faptului
că știam toți că nu Rothko a pictat acest tablou,
dar discutăm despre care e poziționarea corectă.
A fost una dintre cele mai hilare clipe din arta modernă.
Tabloul e cu susul în jos? Tabloul contrafăcut e cu susul în jos?
Faptul covârșitor a fost că falsurile au fost vândute,
și nu le-a vândut o băbuță la colț de stradă,
ci o galerie sofisticată.
Când începi de acolo,
deja te îneci.
Am constituit multe grupuri eșantion ca să înțeleg cum gândește lumea despre asta.
Au cheltuit o avere cu apărarea.
Nu e prima dată când aud că au făcut tot felul de jurii de probă.
Au avut pe cineva în rolul meu. Noi n-am făcut asta.
Grupurile eșantion ne spun că e o întrecere formidabilă.
Când ascultăm o parte,
e foarte dăunător, urmăm acea direcție.
Îmi ascultă varianta și spun: „Povestea mai are o latură.”
Ni s-a părut că șansele sunt mai mari.
Știam că faptele și legea sunt de partea noastră.
Conform spuselor și instinctului
avocatului meu, puteam câștiga.
Se agățau și de-un pai.
Chiar nu aveau un caz solid.
Avocații se legau de faptul că Domenico
a fost cândva avocat.
Spuneau: „Domnule De Sole, ar fi trebuit să știți, sunteți avocat.”
La care el le răspunde: „Nu sunt avocat, vând poșete de mână.”
Experții care s-au perindat în boxa martorilor
erau într-o poziție foarte jenantă.
Christopher Rothko a fost invitat
la Knoedler să vadă o piesă atribuită tatălui său.
A privit-o o jumătate de oră sucind-o pe toate părțile
și a declarat-o frumoasă.
E greu de imaginat că un om crede că o pictură e falsă
și totodată spune că e frumoasă.
Știa că Knoedler se ocupă cu vânzarea de artă,
deci de ce crede că e acolo?
Era frumos, așa este. Nu înseamnă că era și autentic.
Tablourile erau bune, au păcălit multă lume.
Ann Freedman știe că afirmația că un tablou
e frumos nu e o autentificare.
Alt expert a spus: „N-am zis că piesa asta e autentică.”
Dar s-a dovedit la proces că ceruse piesa
pentru o expoziție organizată de el.
Așa că auzim la proces: „De obicei cereți lucruri pe care le credeți contrafăcute?”
A spus: „Firește că nu.”
Pur și simplu dădeau înapoi.
Parcă li se-auzea semnalul de marșarier.
Unii au negat lucruri pe care le-au scris în e-mailuri
și, în fața e-mailului,
negau că e-mailul în cauză spune ce scrie în e-mail.
Era foarte greu să stai acolo și să asculți minciuni sfruntate.
Deci Ann se uită la teancul de documente pe care se baza,
spunând: „Nu am de ce să mă îndoiesc de autenticitatea unei lucrări sau alteia”
și se întreabă:
„Unde sunteți când am nevoie de voi?”
Mă mir totuși că nimeni…
nu a recunoscut că a comis o eroare,
cu excepția lui Ann.
Evident, momentul surprinzător a fost
când domnul Anfam a declarat sub jurământ cu nu văzuse niciodată tabloul.
Un fapt absolut extraordinar!
Nu văzuse fizic tabloul, primise o imagine de la Ann Freedman.
Ultima care depusese mărturie a fost contabila galeriei.
Practic, a oferit instanței explicații financiare.
Registrele au dezvăluit
că, fără vânzarea tablourilor contrafăcute în valoare de 80 de milioane de dolari,
Knoedler ar fi avut datorii de milioane de dolari.
Așadar, în ultimele decenii, firma lor efectiv vindea falsuri.
Acolo a apărut problema culpei penale.
Ann Freedman și Michael Hammer
profitaseră personal din vânzarea
tablourilor contrafăcute.
Nu răspundeam de cheltuielile operaționale.
Nu petreceam mult timp
la așa-zisul nivel al contabilității.
DUPĂ CIFRE, RAMĂ X RAMĂ 1995 - 2008 (13 ANI)
Dar da, mi s-a părut foarte dăunător.
A reieșit clar
că Hammer folosea galeria ca pe propriul său buzunar.
A folosit cartea de credit a firmei ca să-și ducă soția în excursii la Paris,
să cumpere un Mercedes de 500.000 $.
Nu cred că erau mulți care știau
că exista pe piață un Mercedes de 500.000 $.
Michael a fost întotdeauna
foarte entuziast și încântat
de faptul că am descoperit aceste lucrări.
Ar fi uimitor să te gândești că oamenii de la Knoedler
lucrau fără să aibă habar de aceste lucruri.
Părerea noastră e că totul pornea de la cap.
E categoric fals.
Să sugerezi contrariul
este complet irațional și incorect.
Și este, de fapt,
o insultă la adresa tradiției și muncii familiei.
Ascultaserăm toți martorii
și acum atât Ann Freedman,
cât și Michael Hammer aveau ocazia să își facă depozițiile.
Ann apare așa cum o știm,
îmbrăcată în gri și cu capul plecat.
Michael Hammer intră în sala de judecată
îmbrăcat cu un sacou de velur albastru intens,
pantaloni cafenii,
foarte bronzat
și părul alb-auriu curgător.
Și e februarie la New York City.
Sala de judecată era arhiplină, nu era niciun loc liber.
Știam că acea zi era decisivă pentru proces
și că avea să fie foarte urâtă.
Nu cred că exista vreo speranță
ca Ann Freedman și Knoedler să câștige.
Și cred că Ann Freedman nu a vrut să se ajungă la proces
și precis nu a vrut să depună mărturie căci cauza a fost soluționată
cu o oră înainte ca Michael Hammer să trebuiască să urce în boxă.
Grefierul sau altcineva a intrat să anunțe că s-a încheiat procesul.
Punct.
Ann Freedman și Michael Hammer știau
că pot să înrăutățească situația.
Erau expuși unui risc…
penal, unui risc legal, dacă depuneau mărturie
și, ca urmare, au decis să-și minimizeze pierderile.
Cred că am pledat limpede și răspicat,
deci îmi făcusem datoria.
Am dezvăluit frauda
și mi s-a părut logic ca în acel moment să punem punct.
Mi s-a părut cusut cu ață albă.
Chiar în ziua în care urma să-mi depun depoziția
să vrea să încheie?
N-au vrut s-asculte apărarea.
N-am să zic că n-au vrut ca Ann Freedman să depună mărturie,
dar cred că lumea asta aștepta.
Susțin cu tărie că mi-ar fi plăcut să aud cuvântul „vinovat”.
Sunt sensibilă la asta.
Și poate că ar fi existat mai multe repercusiuni
pentru Ann Freedman și Michael Hammer și pentru galerii,
dacă s-ar fi ajuns la un verdict de vinovăție.
Își propuseseră să ajungă la o înțelegere corectă
și, odată ce au obținut ceea ce considerau că era o înțelegere corectă,
au declarat cazul soluționat.
Cum rezistă clienta dv.?
Scuzați-mă, vă rog.
Rosales a fost singura care s-a confruntat cu o sentință penală.
A fost în final condamnată la o detenție
de câteva luni.
Pe unii i-a dezamăgit sentința Glafirei,
dar trebuie pus în context ce am reușit să obținem.
Cred că, în fond, asta a fost și logica judecătoarei,
nu o să aruncăm toată vina pe această persoană, care,
din pură întâmplare, e singura care va da piept cu justiția
și e singura care a mărturisit și cooperat.
Spune ceva despre Glafira și faptul că nu a implicat-o pe Ann.
Când eviți responsabilitatea,
când urmărești o sentință mai ușoară,
cu cât poți să dobori mai mulți, cu atât mai bine pentru tine.
Presiunea asupra unui astfel de om de a-i trăda pe alții
și, pentru a-i trăda, de a inventa sau a exagera,
e enormă.
A scăpat ușor?
Nu știu. Nu i-a rămas niciun ban.
A fost închisă și chiar am fost în instanță în ziua când a apărut
cu lanțuri la picioare.
Într-un fel, a fost în centrul poveștii,
dar a fost și un fel de pion în toată tărășenia asta.
Comercianta newyorkeză de artă, Glafira Rosales,
a fost condamnată de judecătoarea Katherine Polk Failla
la nouă luni de detenție la domiciliu.
Failla a menționat argumentele apărării cum că acțiunile lui Rosales
au izvorât din abuzurile la care a supus-o iubitul ei,
creierul din spatele schemei.
Uneori am ridicat mâna asupra ei.
Ne-am certat,
dar am înțeles-o și am iertat-o,
știind că va folosi această mărturie pentru a se apăra.
Acum e, din câte înțeleg, în Long Island.
A renunțat la bunuri în baza unui ordin de restituire.
Și, din câte știu, nu se ocupă cu arta.
DUPĂ EXAMINAREA PROBELOR,
PROCURORUL NU A ACUZAT-O PENAL PE ANN FREEDMAN
Voiam să știu dacă pot dovedi în fața a 12 oameni,
dincolo de orice îndoială rezonabilă,
că galeria, oricine o conducea,
oricine le vindea, știa că tablourile sunt false.
Nu știa că vinde falsuri.
Sunt ferm convins de acest lucru.
Am stat cu ea în birou, am negociat cu ea
și ne-a mințit.
Ea e partea vinovată.
Ann Freedman nu e o victimă. E un intermediar.
E vinovată de păcatele biblice clasice ale trufiei și avariției, cred.
Fie a fost în cârdășie cu Glafira Rosales,
fie a fost pur și simplu proastă.
Puneți-vă în pielea ei pas cu pas.
E ușor să privești retrospectiv și să spui:
„Hai să-ți arăt semnalele de alarmă apărute de-a lungul celor 14 ani.”
Cum să ai un Jackson Pollock contrafăcut
atârnat în casă cu numele ortografiat greșit
timp de zece ani sau cât l-o fi avut Ann Freedman în casă?
Întrebarea în cazul lui Ann era ce a știut la momentul respectiv.
Tot ce-a apărut ulterior
nu are relevanță.
S-a luat decizia
că nu îi putem dovedi vinovăția dincolo de orice îndoială rezonabilă.
Au fost corecți,
s-au uitat la esență și n-au acuzat-o.
Faptul că nu au pus-o sub acuzare mi se pare șocant.
Nu știu. Sunt…
Sunt surprins că… Sunt surprins de toată…
Sunt foarte surprins.
E un mister, și e extrem de frustrant.
ÎN CĂUTAREA A DOI FUGARI
José Bergantiños Díaz a fost arestat în Spania în baza acuzațiilor din SUA
și eliberat în timp ce așteaptă extrădarea în Statele Unite.
A negat orice ilegalitate și a declarat presei locale
că nu se teme de caz.
E intangibil, pentru că este cetățean spaniol,
trebuie să trecem prin procesul de extrădare din Spania,
iar Spania a decis să nu-l extrădeze, ceea ce e dezamăgitor.
LUGO, SPANIA
GOÑI BIROU DE AVOCATURĂ
Carlos, decizia ta de a te întoarce în Spania?
Întotdeauna am avut casa în Spania
și rădăcinile mele au fost întotdeauna în Spania.
- Nimic legat de cele întâmplate? - Nu.
S-au depus eforturi pentru aducerea lui Bergantiños
înapoi în SUA în vederea judecății.
Deocamdată, eforturile nu au dat roade.
Domnul Bergantiños e nevinovat până la proba contrarie.
AVOCAT
Nu trebuie să-și probeze nevinovăția la proces.
Ca să-mi clarific din punct de vedere legal,
susții că tot ce s-a întâmplat cu galeria Knoedler
este legat de Glafira?
Păi, dați-mi voie să spun că…
Nu.
Bun. Nu-i place întrebarea.
Nu am fost niciodată foarte ambițios. Glafira era mai ambițioasă ca mine.
O iert, e mama fiicei mele
și îi doresc tot binele.
Știu că o duce mai bine ca mine.
DUPĂ INTERVIU,
JOSE CARLOS BERGANTINOS A VRUT SĂ-I VÂNDĂ REGIZORULUI „MUZICUȚA LUI BOB DYLAN”
Dă-mi cât poți, e autentică.
Normal!
Vorbim neoficial.
Bună ziua! E cineva acasă?
Bună! Bună ziua!
Bună, filmăm un documentar.
Cunoști un bătrân care locuiește aici pe nume Qian Pei-Shen?
- Mergeți și vedeți la etaj. - La etaj?
- La etaj, aici. - Bine.
Bună ziua, doamnă.
Spuneți-ne, vă rugăm, cunoașteți un bătrân pe nume Qian Pei-Shen?
Qian Pei-Shen? Eu sunt Qian Pei-Shen.
Poftim? Dv. sunteți Qian Pei-Shen?
Bună ziua! Filmăm un documentar
despre un artist din Shanghai.
Putem să vă punem niște întrebări?
Artist din Shanghai…
Ați contactat pe cineva? Aveți programare?
Am vrea să vorbim cu domnul Qian.
Cine v-a zis de adresa asta?
E bătrân. Nu vrea să fie intervievat.
DOAMNA QIAN SOȚIA LUI PEI-SHEN
Acum doar stă acasă
și pictează pentru el.
Nu-și mai vinde arta.
N-am intenționat ca tablourile mele contrafăcute să fie vândute ca reale.
Nu erau decât reproduceri de pus în casă.
Pei-Shen știa unde ajungeau tablourile lui.
În primul rând, le semna cu numele artiștilor.
În branșa noastră, asta e definiția legală a intenției de a înșela,
când semnezi un tablou.
Mă mir că pictorul chinez a putut să iasă din țară.
Că n-a fost alertat serviciul de imigrări. Doar știau cine e.
Pei-Shen nu se va întoarce probabil niciodată în Statele Unite.
Ar fi o nesăbuință s-o facă.
E mare păcat, pentru că acum Pei-Shen e notoriu pentru ce a făcut,
dar nu trage ponoasele.
E foarte greu să intri în mintea cuiva.
Nimeni în afara lui Ann Freedman nu știe ce a crezut sau ce nu a crezut ea.
Nu numai că Ann Freedman n-a fost acuzată, ci e încă în activitate.
Conduce încă o galerie.
Mă gândesc și eu…
N-ai vrea să te reprofilezi după asta?
Mi se pare uimitor că vinde bine mersi și are o galerie
și că lumea mai e dornică să facă afaceri cu ea.
- Ați cumpăra un tablou de la ea? - Nu.
Deci nu vă vedeți cumpărând un obiect de artă
- …de la Freedman în viitorul apropiat? - Nu.
Singura dată când retrăiesc momentul
și mă enervez e când merg pe Madison Avenue
și o văd pe Ann Freedman șezând la masă într-o cafenea.
Pe de o parte, e un caz extraordinar,
îți spui că nu se compară cu nimic.
Dar, pe de altă parte, te face să te întrebi: „Cât e de extraordinar?”
Câte alte lucruri există despre care nu știm?
Cred că episodul Knoedler a aruncat o umbră.
Cât va dura umbra asta, nu știu.
Atâta timp cât oamenii vând artă pe mulți bani,
vom vedea fraude la scară mare.
Pe măsură ce cresc prețurile și apar artiști noi,
frenezii noi și sunt găsite comori noi,
vor apărea cazuri noi similare.
Cred că a deschis lumea artei unei noi percepții și unei noi analize
a modului de autentificare a acestor lucrări de artă.
Face lumea artei ceea ce trebuie pentru a afla acest lucru?
E o poveste despre istoria artei.
E o poveste despre cum ar trebui să gândim despre artă.
Acum zece ani, tabloul din spatele meu ar fi valorat cinci milioane de dolari.
Și-l doreau unii dintre cei mai mari colecționari din lume,
iar acum stă în biroul meu.
Pot să-l ating, are valoare zero.
Și te gândești dacă experiența artei
face să se schimbe ceva în baza cunoașterii
că nu e ce pretinde că e.
GALERIA MNUCHIN
Cred că singura mea răsplată ar fi
dacă lumea întreagă ar crede că a fost total nevinovată.
Cred că acesta e acum țelul vieții ei.
Cred că voi fi judecată pentru faptele mele.
Sigur, am făcut greșeli, și sunt dispusă să continui
să fac ce trebuie
ca să câștig încrederea lumii.
Întrebați-i pe cei care au dat pe tablouri 80,7 milioane de dolari
dacă li se pare că e suficient.
CLĂDIREA FOSTEI GALERII KNOEDLER
Tot ce știu să fac este…
să merg mai departe.
ÎN IULIE 2019, A FOST SOLUȚIONAT AL 10-LEA ȘI ULTIM PROCES
IMPLICÂND UN MARK ROTHKO FALS CUMPĂRAT CU 5,5 MILIOANE $
GLAFIRA ROSALES E CHELNERIȚĂ ÎNTR-O BODEGĂ DIN BROOKLYN
ANN FREEDMAN CONTINUĂ SĂ VÂNDĂ ARTĂ
Subtitrarea: Andrei Albu