Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
DETTE ER EN SANN HISTORIE OM FALSK KUNST.
NAVNENE HAR IKKE BLITT ENDRET FOR Å BESKYTTE DE USKYLDIGE,
SIDEN NOEN IKKE ER SÅ USKYLDIGE.
Ingen vil bli lurt.
Folk blir lurt av kunst
mye mer enn vi vet.
Direktøren for Metropolitan Museum
ble en gang spurt:
"Hvor mange forfalskninger tror du det kan være på veggene?"
Han svarte: "Jeg aner ikke."
Det er flaut.
Verre enn det…
er at jeg tror de ikke vil erkjenne…
innrømme
at de ble lurt.
Jeg tror det er veldig lett å se…
hvordan jeg ble
så oppslukt
i begeistringen for kunsten.
"JEG ER HOVEDOFFERET"
De sier at de er sikre på at hun var en del av det kriminelle foretaket.
De sier at de er sikre.
Enten var hun medskyldig,
eller så var hun en av de dummeste som noensinne har jobbet på et kunstgalleri.
Jeg solgte ikke forfalskninger med vilje.
Jeg var overbevist om at de var riktige.
Og ekte og troverdige.
Jeg var overbevist.
Det kom brått i starten.
Det begynte med nyheten om at Knoedler stengte.
Og det var sjokkerende, for Knoedler var en gammel institusjon i kunstverdenen.
Og ingen visste detaljene om det før…
nyhetene kom ut om denne forfalskningsskandalen.
$ 80 millioner-skandale som har gjort kunstverdenen rasende,
og samlere sjekker sine dyrebare eiendeler.
ADVOKAT
Dette er nok den største kunstsvindelen som har blitt oppdaget
i USAs historie.
I saken skapte den siktede forfalskeren etterligninger
av noen av USAs mest fremtredende kunstnere.
En svindel som varte i nesten 20 år.
Dette var noen som var frekk nok til å si
Jackson Pollock, Motherwell,
la oss ta noen av de største navnene i 1900-tallskunsten.
Du har samlere som kjøpte noe verdt millioner av dollar.
ANN FREEDMANS ADVOKAT
SAMLER
Jeg har muligheten til å kjøpe en Rothko?
-Og faktisk er det verdt null. -Folk trodde de var mesterverk.
KUNSTKRITIKER
Før de visste at de var falske, satte folk dem opp i museer.
Og et av de viktigste galleriene landet har hatt sto i sentrum for det.
Knoedler-galleriet var New Yorks mest ærverdige,
delvis på grunn av sin lange levetid.
De hadde overlevd borgerkrigen, to verdenskriger, hele 1900-tallet.
De begynte som en gammel mester- forhandler, og de solgte til folk som
J.P. Morgan, Henry Clay Frick.
De solgte til MET. De solgte til Louvre.
ADVOKAT
På begynnelsen av 70-tallet kjøpte Armand Hammer, en av de store industrimennene
og filantropene i USA på 1900-tallet, en andel i Knoedler-galleriet.
Hans barnebarn, Michael Hammer, kjøpte en eierandel rundt 2001.
Michael Hammer tok kontroll over galleriet
og ga Ann Freedman ansvaret.
Jeg var på Knoedler i… Det var nesten i 32 år.
Ann Freedman hadde et rykte for å være en som kunne selge kunst,
som hadde et godt forhold til samlere.
Det var taket over meg.
TIDLIGERE SJEF, KNOEDLER
Det var Knoedler. Det var institusjonen.
Og det var et galleri som holdt tritt med tiden og trendene.
Ironisk nok, den eneste æraen de gikk glipp av
var abstrakt ekspresjonisme tidlig på 50-tallet,
som viste seg å bli æraen som felte dem.
I sentrum av svindelen, sier myndighetene, er denne New York-kvinnen.
Glafira Rosales.
En selverklært kunsthandler.
Glafira Rosales kommer til Knoedler fra gata med
påståtte mesterverk i bagasjerommet.
DE SOLES ADVOKAT
Som om du har et stort skattekammer med ukjente malerier verdt millioner.
Og alle fra den samme mystiske Glafira Rosales.
Det var en perfekt storm,
og det var svært uvanlig for denne mengden forfalskede verk
å gå gjennom Knoedler og lure så mange.
SVINDELEN BEGYNNER
Det var…
slik jeg husker det, 1995,
Jimmy Andrade.
TIDLIGERE ANSATT PÅ KNOEDLER
Han var en slags altmuligmann.
Han gjorde mange ting som dukket opp.
Folk stolte veldig på ham.
Han fortalte meg at han hadde en venn,
en veldig spesiell venn, som ville vise meg en Rothko.
En dag kom Glafira Rosales inn.
Jeg tror ikke jeg kjente navnet hennes, jeg hadde aldri hørt om henne.
KUNSTHANDLER
Hun var høflig,
velkledd,
veldig vennlig.
Det var ingen grunn til å stole på Glafira Rosales.
Ingen visste hvem denne personen var. Hun hadde ingen stor stamtavle.
Hun var bare en dame fra Long Island som kom til galleriet en dag.
Rosales var den perfekte rollen for dette.
Hun sa riktig mengde informasjon, ikke for mye, ikke for lite.
Akkurat nok til å gjøre Ann interessert og holde relasjonen gående.
Hun hadde Rothko-verk på papir, pakket inn i noe…
Mellom papp, tror jeg.
Og jeg spurte henne om vi kunne pakke det ut.
Jimmy åpnet det. Ikke noe uvanlig der.
Og jeg syntes det var helt nydelig.
Hvis man kan forelske seg i noe materielt, blir jeg forelsket i kunst.
Jeg vet det ikke er menneskelig,
så det er en grense, men jeg ble genuint begeistret
av disse kunstverkene.
Signatur på baksiden. Datert. Det så veldig bra ut.
Det ville vært normalt for meg, og det var det da, å stille noen spørsmål.
"Kan du si noe om hvor det kommer fra og eieren?"
Og hun gjorde det klart at hun hadde taushetsplikt,
eierens navn skulle ikke avsløres.
Litt etter litt kom andre detaljer ut av en slags bakgrunnshistorie.
"Hr. X", sånn var den første historien,
historien ble endret senere, men den første dreide seg om "hr. X".
Veldig velstående familie. De kom hit fra Europa.
De dro til Mexico, ikke uvanlig etter krigen.
Han og kona hadde kommet til New York.
De hadde kjøpt malerier gjennom en mann ved navn Alfonso Ossorio.
Alfonso Ossorio bodde på Long Island.
Han var kanskje Jackson Pollocks beskytter.
Han ordnet åpenbart med kontakt mellom anonyme samlere og kunstnere.
De kjøpte en rekke verk, dette er ikke det eneste, det er flere.
Meksikaneren, selv om han ikke liker abstrakt kunst,
tar alle maleriene tilbake til Mexico. På et godstog?
Han tar alle maleriene til Mexico og setter dem, forseglet, i kjelleren.
Han hadde gitt verkene til sønnen, "hr. X junior".
Og sønnen vil nå selge dem billig fordi han ikke bryr seg om penger.
Som om rike ikke bryr seg om penger?
Min erfaring er at rike bryr seg mer om penger enn fattige.
Det er en av disse historiene der et par detaljer er sanne,
eller fristende troverdige,
og en som er godtroende slukte hele greia.
Er ikke det alltid tilfelle med bedrageri,
at det er akkurat nok til å være troverdig?
Jeg tenkte at, herregud, for en oppdagelse.
Begynn å by på $ 33, 34, 35 millioner.
Jeg har $ 36 millioner. 36 for hr. Stefan. 36.
48, med Charlie nå på 48.
Abstrakt ekspresjonisme, rundt 2000, 1998, tok det av.
Til $ 57 millioner, og Elizabeth vil nå by 57.
58.
Det som var et rimelig bra marked, ble et latterlig hett marked,
ting ble solgt for ti ganger mer enn før.
De abstrakte ekspresjonistene var den første gruppen amerikanske kunstnere…
KUNSTKRITIKER
…som fikk et internasjonalt rykte.
Gruppen inkluderer Jackson Pollock, Mark Rothko,
Barnett Newman, Lee Krasner, Robert Motherwell
og William de Kooning, så klart.
De forventet ikke å nå et publikum, samlere.
Til $ 65 millioner, da?
Takk!
KUNSTSPESIALIST
På grunn av prisene på mange abstrakte ekspresjonistiske malere,
er det kanskje mer fristende å forfalske verkene deres.
Jeg visste fra historien at maleriene ble kjøpt
sent på 50-tallet, tidlig på 60-tallet, veldig billig,
og det var troverdig.
Kunstnerne sultet.
De ville ikke bare selge, de var trengende.
Pollock måtte bytte maleriene sine i matbutikken eller spritbutikken.
Så ideen om at noen på det tidspunktet kunne
ha skaffet seg verkene billig var ingen overraskelse.
Og glem ikke,
da denne uidentifiserte "hr. X" skulle ha kjøpt verkene, var de ikke dyre.
POLLOCK-KRASNER-STIFTELSEN
De kostet fem, ti tusen dollar.
Maleriene har aldri blitt stilt ut, de har ingen kjent proveniens, ingen papirer.
Proveniens er nøkkelen her.
Du må vite hvor maleriet kom fra.
Proveniens. Den enkle definisjonen på proveniens er eierskapshistorien.
Det er ideelt sett der du kan spore verket fra den nåværende eieren
helt tilbake til kunstnerens atelier.
Det måtte i det minste være papirarbeid som viste
når verkene ble skapt, hvem de hadde gått til.
Søsteren har kanskje noen av papirene, men de er sikkert ødelagt.
Hun var forberedt med en historie. Utvilsomt.
KUNSTKRIMINALTEKNIKER
Det er helt uklart. De skulle aldri ha godtatt dette som proveniens.
KONSERVATOR
Du skulle i hvert fall ha trodd at av bildene fantes som bakgrunnsbilde
med en av kunstnerne i atelieret.
Ofte finner man noen opptegnelser om et verk,
men det er aldri perfekt, og de kan diktes opp.
Du hadde store samlere, fra Walter Chrysler
til Roy Neuberger, til Joe Hirshhorn, som alle gjorde det.
De gikk inn i kunstneres atelierer og kjøpte dem billig dusinvis.
Og de betalte kontant.
Det var troverdig for meg.
Jeg trodde på det.
Det var mystikk, men det er ofte mystikk i proveniens.
Men jeg håpet å løse mysteriet etter hvert.
Ingen av verkene Rosales tok til galleriet fantes i kunstnernes catalogue raisonneer.
En catalogue raisonné er en omfattende katalog
med de autentiske verkene til en bestemt kunstner.
Alle godtar at det kan være noen legitime verk
som ikke kom med i catalogue raisonneen,
de var ikke kjent for forfatterne på den tiden,
men det er uansett en slags bibel.
Hva gjør du? Du går til de som skapte catalogue raisonneene,
og spør dem om hva de mener.
Jeg så dette maleriet, hvis jeg husker riktig…
Og det viste seg at eksperten, David Anfam,
var innom fra London, og jeg viste det til ham.
Han hadde en umiddelbar reaksjon,
som jeg visste han ville ha. "Det er vakkert, det er en Rothko."
Han hadde ekspertøyet for Rothko.
Han ble kjent som en Rothko-kjenner.
Kjent som abstrakt ekspresjonisme-kjenner.
Innleid av nasjonalgalleriet og Rothko-familien
for å lage selve catalogue raisonneen, bibelen, med Rothko-verker.
Det betydde mye, at de var ekte.
SVINDELENS KUNST
En mestersvindler gir deg det du vil ha.
FORFATTER
Gode svindlere er veldig gode psykologer.
De forstår menneskelige behov, menneskelig begjær.
Hvordan tro og håp fungerer.
Rosales var på plass for å vise at hun kunne stoles på.
En som hadde en rolle i kunstverdenen.
Hun gikk på auksjoner, til vernissasjer, og hun kjøpte kunst av meg.
Om du går på vernissasjer, går du på en offentlig sammenkomst,
du gjemmer deg ikke.
Det var en fascinerende jakt,
for for hvert nytt maleri Glafira tok med,
prøvde Ann å få informasjon om "hr. X" fra henne,
og Glafira sa: "Jeg skal si deg dette, han er kjempefornøyd med deg."
Ikke glem at kun én-to forfalskninger ble solgt av Knoedler i året.
Folk ser tilbake på totalen og sier: "Herregud!"
De ble ikke tatt til Knoedler i en trillebår.
TIDL. STATSADVOKAT
Det var litt drypping over tid, så sakte og stødig var planen her.
Du vet, Glafira er en liten, ganske stille person.
Hun passer ikke til profilen til det du tror er en internasjonal kunstkriminell.
Men vi vet at kjæresten hennes har kunstbakgrunn.
Bare så jeg har det, kan du si meg navnet ditt?
Jeg heter José Carlos Bergantiños Díaz.
GLAFIRA ROSALES' KJÆRESTE
Hvem er Bergantiños?
Hvem er Glafira Rosales?
De har visst et galleri i New York City.
De har visst et galleri i Sands Point.
De har blitt anklaget for å frakte forfalskninger i Spania.
Bergantiños ble anklaget i et søksmål i 2006
for å ha forfalsket ulike dokumenter.
Det er røde flagg rundt ham.
Det er tegn på at hvis det er en plan, og det er det åpenbart, så er han med.
Ann Freedman drev galleriet.
Møtte du henne?
Jeg har aldri møtt henne. Aldri.
Jeg kjente ikke assistenten heller, jeg kjente ingen.
Enten det var Bergantiños eller Glafira, gjorde de god research.
Når du velger en som Ann, velger du noen
i et veldig sårbart punkt i karrieren hvor de trenger noe sånt.
Og det er en av tingene noen som Glafira og Bergantiños satser på.
En svindler snakker ikke bra.
En svindler lytter bra.
Og Glafira gjorde det utrolig bra.
Verkene kom inn, og det første Ann gjorde var å ta dem til eksperter.
Det er det forhandlere gjør.
Enten det finnes proveniens eller ikke.
National Gallery of Art publiserte en catalogue raisonné
med Mark Rothko-papirverker.
De skrev til Ann om to av Rothko-verkene,
og sa: "Vi har evaluert verkene.
Vi skal inkludere disse verkene i katalogen."
Hun gikk til den ledende konservatoren,
for Mark Rothko-eiendommen, og hun fikk tilstandsrapporter
som kommenterte verkene positivt.
"Dette er et klassisk eksempel på Rothkos stil."
Dette er en som konserverte hundrevis av malerier,
og så ingenting uvanlig da hun så på den fysiske konstruksjonen av disse maleriene.
Så kom en Pollock, og til slutt syv av Richard Diebenkorn.
Det var som å oppdage en råtomt for utvikling.
Jeg ansatte jo en ekspert, E.A. Carmean, for å ha ansvar for researchen.
KUNSTHISTORIKER/MUSEUMSKURATOR
Jeg stolte helt på ham.
Han følte at de hadde rett og skrev det ned.
De ville så gjerne tro at disse tingene var ekte,
for det var bedre for alle om de var ekte.
Her har vi en stor oppdagelse,
et skattkammer av tidligere ukjente malerier
av noen av 1900-tallets mest berømte kunstnere.
Og jeg tror at om du vil at noe skal være sant,
da gjør du ditt beste for å ignorere røde flagg.
Men det var mange av dem.
Ekspertene hun gikk til godkjente verkene på den ene eller andre måten.
Og da hun hadde ekspertene rundt seg, som bekreftet det hun trodde,
da kastet hun seg rett i det.
SAMLERNE
Kunst, det er en slags eksklusiv vare som har et veldig lite publikum.
Det er eksklusivitet. Vi snakker om verdens fremste kunstnere.
De har ikke så mange verker.
Og vi snakker også om folk med mye penger,
så de vil samle på noe kjempesjeldent, som ingen andre kan få.
Og når man har det samlet,
og noen kommer med en ny oppdagelse, er det fristende.
De Sole-paret er veldig smarte folk.
Domenico er utdannet ved Harvard juridiske fakultet.
Han er en sofistikert mann.
Og de har en imponerende kunstsamling.
Vi besøkte en gammel venn, han sa
at neste gang du drar til New York, må du møte en nær venn av meg,
hun er nok den beste i USA. Ann Freedman.
STYREFORMANN, SOTHEBY'S, TOM FORD INT.
Jeg visste ikke hvem hun var. Jeg visste ikke noe om Knoedler.
Vi snakket om en Scully vi likte.
Hva med å ringe Freedman for å høre om hun har en Scully?
Jeg hadde ikke en på det tidspunktet, men jeg ville møte dem.
Det var et fint sted.
Du gikk opp trappen, det var et kontor der vi ble plassert.
Et par kunstverk på tildekkede staffelier.
Og de sa: "Hva er det som er dekket i hvitt?"
Jeg sa: "Det er faktisk en Rothko." "Å, vi elsker Rothko! La oss ta en titt."
Disse to kunstverkene ble avduket, og en viste seg å være en Rothko,
og en annen en Jackson Pollock.
Vi sa: "Jøss, se på dem."
Det tar pusten fra deg.
UTEN TITTEL, 1956 OLJE PÅ LERRET
Det er noe du ikke ser hver dag.
Vi spurte selvsagt om dem.
ADVOKAT
De ble ført bak lyset, men de var alle sofistikerte folk.
Sofistikerte i forretninger, jobbmessig,
men likevel ga de alle etter
for denne kunstens sjarm.
Jeg tror tankegangen som gjorde De Sole-paret forelsket i dette,
det han trodde var en Rothko,
er en vanlig tankegang for samleren som har kjøpt en forfalskning.
Å forelske seg beskriver virkelig prosessen
med å ignorere og tilgi feil,
for noen som er grepet av sin nye forelskelse vil ignorere feilene.
Dette er et egoløft for deg.
Når folk kommer til huset ditt, vil du at de skal se det.
Vel, hvis akkurat den typen Rothko du vil ha kommer på markedet,
skal du stille spørsmål eller kjøpe det?
Jeg vil gjøre det klart at jeg ikke har et trent øye. Jeg er ingen ekspert.
Maleriene så veldig bra ut, og faktisk
er personen vi brukte som rådgiver sofistikert,
han syntes maleriet så bra ut.
Prisen på $ åtte millioner høres mye ut,
men det er ganske lavt for en Rothko.
Gode Rothko-bilder fra perioden går faktisk for mye mer enn det.
De hadde ikke mange spørsmål.
De var helt betatt av maleriet.
Domenico insisterte, i tillegg til en faktura med prisen
ville han ha en autentisitetsgaranti,
og Freedman leverte et dokument på flere sider
som lister opp alle "ekspertene"
som hadde sett og autentisert maleriet.
Jeg ble oppført som ekspert på De Soles maleri,
en av grunnene til at jeg ble dratt inn i dette.
Jeg er ikke Rothko-ekspert. Jeg husker ikke å ha sett det maleriet.
GRATULERER MED ERVERVELSEN
De Sole visste at det ikke fantes noen proveniens.
De Sole visste at det var en uidentifisert eier, selger.
Faktisk visste de alle det.
De Sole-verket gikk til Beyeler, så det ble utrolig nok vist frem
i det som ble kalt Rothko-rommene. Jeg elsker å snakke om det.
Ernst Beyeler var en av de viktigste kunsthandlerne,
som viet en hel utstilling til verkene til Mark Rothko.
De Sole Rothko-bildet var på en egen vegg.
Så du gikk inn i Beyeler,
og der var det.
Ernst Beyeler levde da,
han tvilte ikke på det.
Han godtok det.
Det er en større grunn til å tro at vi hadde en juvel.
Du burde spørre deg selv hvorfor du får dette.
Hvorfor fikk jeg en så god avtale?
FORFALSKEREN
Det mange av ekspertene var enige om
i begynnelsen var at det var svært usannsynlig,
om ikke umulig, at denne ene personen kunne mestre
stilene til så mange kunstnere.
Det var ekstraordinært, og det var helt uventet av alle som vurderte verkene.
På tide med dagens favorittperson, når vi velger én vi ble oppmerksom på,
og ikke av de rette grunnene.
I dag en 75 år gammel kunstner som gikk fra å selge maleriene sine
for et par hundre dollar til å selge dem for millioner.
MESTERFORFALSKER
Det vi vet om Pei-Shen
er at da han bodde i Kina var han en dyktig maler.
Han kom til USA, og lyktes ikke like godt i kunstverdenen som i Kina.
Han var veldig frustrert
fordi de kom hit med store navn skapt i Kina. Her vet ingen hvem du er.
KUNSTNER, VENN
Han ble opplært på Art Student League. Det er en skole på Manhattan
der storheter som Alexander Calder og Pollock
fikk noe av opplæringen sin.
OG PEI-SHENS KLASSEKAMERAT
Fyren var åpenbart A, et geni,
B, han hadde studert teknikkene til
syv, åtte forskjellige Ab-Ex-malere. Og han hadde studert dem grundig.
Kineserne har hatt en tradisjon i 1000 år eller mer
for å korrekt kopiere, kopiere helt nøyaktig,
som den største hyllesten du kan gi
en tidligere kunstner, og en test på egne ferdigheter.
Dette går århundrer, årtusener tilbake.
Originalitet var ikke en dyd.
Ingenting fra hjertet ditt. Det er bare å kopiere andres teknikk.
De kopierer ikke bare kunst, men iPhone, så mye høyteknologisk.
Du må lure, hvis du er denne kinesiske kunstneren som lager disse verkene,
som nesten ingen kunne skille fra ekte mesterverk.
Han er god. Han har talent.
Men ikke talent som Picasso eller Matisse.
Rothkoen er en dårlig kopi.
Strålende forfalskninger.
Glafira og Bergantiños intervjuet eller så etter en gjeng folk til å gjøre dette,
og de valgte Pei-Shen fordi han var den beste de fant,
og han klarte flere kunstnere.
Da Pei-Shen lagde maleriene var de ferske, splitter nye,
ikke fra 50- og 60-tallet som de burde være.
Så Pei-Shen lager maleriet, så går det til Bergantiños,
og han gjør ting med maleriet for å få det til å se gammelt ut.
Overflaten kan ha sprukket. Det blir støv.
Rammen må være i riktig alder. Selv lerretet må være i riktig alder.
Så Bergantiños fikk materialer, råmaterialer,
et gammelt lerret, riktig type ramme.
Så de jobbet tett sammen.
De trengte Pei-Shens artisteri, men Bergantiños måtte ta
de siste grepene på det for å gi inntrykk av alder og troverdighet.
Hvis du ser på kontoen min, ser du at det ikke var noen inntekt.
Jeg er fortsatt en fattig kunstner. Kan jeg være innblandet?
Han fikk lite betalt først.
Etter hvert var han på 67th Street Armory Art Fair,
og han så et av verkene sine i Knoedler-galleriets stand.
Det var da han dro tilbake til Rosales og sa:
"Jeg må få mer penger."
Carlos, hvordan møtte du Pei-Shen Qian?
Så jeg kjøpte kunst av ham
da han var
på gata og malte ting.
Noen ganger trengte jeg penger,
og jeg kjøpte dem og solgte dem, som alle andre.
Og Rosales var den, sikkert med noe hjelp
fra kjæresten, som skapte historien rundt verkene.
Det var veldig bra utført.
Du må også huske at Glafira Rosales hadde prøvd å selge maleriene selv.
Selv om hun hadde hatt tilgang til samlerne eller galleriene
Ann Freedman solgte til, ville de ha ledd av henne.
Vi ser alle noe i kontekst.
Du går til Museum of Modern Art, MET,
og du ser et maleri selv en ekspert ikke tenker
at noe ikke stemmer med.
Du er avhengig av museet og hele infrastrukturen
som ville ha undersøkt maleriet.
Jeg mener, Knoedler hadde et så godt rykte,
og jeg tror folk aldri mistenkte det.
I økende grad likte stadig flere verkene.
Når jeg sier likte, mener jeg ønsket dem.
Foran det kunne man se øyne lyse opp.
DE NESTE TI ÅRENE BLE MALERIER FRA ROSALES SOLGT
TIL SAMLERE, MUSEER OG GALLERIER I HELE VERDEN
OVER 60 FALSKE MALERIER
BLE SOLGT FOR $ 80 MILLIONER
Alle som jobber i det sekundære kunstmarkedet,
der du kjøper opp et verk fra én part og selger det til en annen,
hvis du tar en 100 % prisforhøyelse, er det ganske normalt.
Men de fortjenestemarginene var mer 200 til 800 %.
Det skjer omtrent hvert tiende år.
Og enhver forhandler i sekundærmarkedet vet at
hvis de gjentatte ganger får slike fortjenestemarginer,
da er det grunn til bekymring.
Jeg var ikke alene om å tro på disse kunstverkene.
Det var ikke Ann Freedman mot verden.
Alle var villige.
Kunstverdenen var villig.
De ble ikke skjult.
De ble ikke tonet ned.
De var fullstendig eksponert over hele verden,
og publisert.
TASCHEN PUBLISERTE DET FALSKE ROTHKO-BILDET SEKS GANGER
Hun ville…
så gjerne at kunstverkene skulle være ekte,
for hvis de var det ville hun vært en ledende figur i kunsthandlernes verden.
Hun ville vært øverst.
Og hun lot det lede henne over klippen.
FOR GODT TIL Å VÆRE SANT
SAMLER
Jack Levy dro til galleriet, og var interessert i å kjøpe en Pollock.
Han sa: "Jeg skal kjøpe dette verket.
Men jeg vil at IFAR skal granske det."
Den internasjonale stiftelsen for kunst- forskning ble grunnlagt for å håndtere
de kompliserte problemene ved kjennetegn og autentisitet.
Vi er et av få steder som gjør noe slikt.
Levy forhandlet seg frem til at hvis vi ikke aksepterte det som en Pollock,
kunne han få pengene tilbake.
Hele spørsmålet om autentisitet er svært betent i kunstverdenen nå.
En ting som virkelig fungerer i forfalskernes favør, er at
hvis du har en negativ mening,
hvis du ikke er sikker, da pleier du å holde det for deg selv.
Det har vært eksperter som har kritisert malerier,
og de ble saksøkt.
Autentiseringsforskning er vanligvis tredelt.
Det er vitenskapelig forskning, som inkluderer proveniens,
og så samler man spesialister for å se på verkene.
Spesialister som har mye kunnskap om kunstneren,
for å se om det stemmer med kunstnerens stil.
Og så er det også det vi kaller materialegenskapene.
Til tross for noen positive kommentarer om verkene,
som så bra ut på overflaten, hadde vi for mange negative kommentarer.
Materialmessig var en ting vi la merke til at det var ny maling på et gammelt lerret.
Vi sammenlignet det fysisk med et ekte Pollock-maleri fra samme år,
og masonitten hadde eldes helt ulikt. Dette var veldig mistenkelig for oss.
Stilistisk sett var det mange bekymringer rundt måten malingen ble brukt på,
rundt den grønnbrune vasken.
Ingen hadde sett… Selv de som likte arbeidet, tvilte på det.
Og så proveniensen, vi la til 16 sider med dokumenter
som viste hvorfor den proveniensen var utenkelig.
Pollock er en veldokumentert kunstner.
Han var berømt da han levde, for Guds skyld!
Mangelen på dokumentasjon
for et maleri på høyden av Pollocks karriere,
det var da Life Magazine spurte om han var USAs mest berømte kunstner.
Det var spesielt forbløffende.
Den kombinasjonen av informasjon fikk oss til å skrive i rapporten
at vi ikke kunne akseptere verket som et verk av Jackson Pollock.
Det var ikke avgjørende.
Som i kunstmiljøet generelt forstås som en forfalskning,
men vi sa det bare nesten, og vi sa det flere ganger.
Faktum er at de gjemte rapporten, de nevnte den aldri
og snakket stygt om oss opp gjennom årene.
Galleriet prøvde senere å si at vi ikke kom med en mening.
Jeg følte at hun ikke ville lytte til alt jeg ville fortelle henne.
Det var en mening å si at
"vi kan ikke akseptere det som et verk av Pollock".
På det tidspunktet dro Jack Levy tilbake til Ann Freedman og Knoedler og sa:
"Jeg vil ha pengene tilbake. Det var avtalen. Dere skylder meg $ to millioner."
Jeg husker at jeg sa til ham: "Jack, hvis det er et problem, gjør vi det om."
Jeg ville sagt det til alle.
Og Knoedler tilbakebetalte 100 % av kjøpsprisen.
Man skulle trodd at Ann Freedman og Knoedler
ville gjøre en seriøs etterforskning på dette tidspunktet.
Og verket ble faktisk lagt ut for salg igjen på Knoedler.
Prisen gikk fra $ 2 millioner til $ 11 millioner, tror jeg.
Jeg følte at med tiden…
det er et faktum at markedet for Pollock gikk opp,
så man kunne be om mer for det.
Ble det solgt?
Nei.
Jeg dro rett til Glafira for å la henne få vite
at det var en mistanke om verkene,
og jeg fikk litt mer informasjon.
Jeg fant ut at i løpet av tre uker, hadde verkene på mirakuløst vis ny proveniens.
HR. X HISTORIE # 2
Historie nummer to endret seg.
Nå var "Mr. X" homo, og han hadde kommet til New York
og begynt å kjøpe verker gjennom en fyr som het David Herbert, som var homo.
Herbert var en ekte kunsthandler. Jobbet på 50-tallet.
Han var ansatt ved Sidney Janis-galleriet,
som representerte mange abstrakte ekspresjonister,
av Betty Parsons-galleriet,
som også representerte mange abstrakte ekspresjonister.
Han var en ekte forhandler i fremtredende gallerier.
"Hr. X" hadde blitt dratt inn i hele denne halvverdenen
av homofile kunstelskere, forhandlere og samlere.
Men han hadde kone og barn i Sveits,
så han kunne ikke ta med seg disse verkene.
Det ville ha åpnet hans homofile liv for familien.
Som var like diktet opp, og som kunne motbevises like mye av research.
Historien forandret seg.
Alfonso Ossorio er involvert. Så er han ikke involvert.
De svingte beleilig til David Herbert, som også beleilig nok var død.
Og da brikker falt ut eller det var hull i historiene,
ble de plutselig stoppet av annen informasjon.
Men du kan se hvordan en litt blåøyd
og ambisiøs forhandler som Ann Freedman kan ta en bit.
David Herbert eksisterte, der var han,
hun slukte alt Glafira fortalte henne.
Hun kom ut med mer.
Hun forandret ikke historien, hun trakk ikke noe tilbake.
Historien hennes utviklet seg.
Jeg husker ikke noe tidspunkt da
jeg trodde hun ikke sa sannheten.
Og jeg hadde blitt urolig
om hun hadde sagt én ting én dag, og forandret det en annen dag.
Det skjedde ikke.
Dedalus-stiftelsen ble grunnlagt av Robert Motherwell i 1981.
Motherwell var en av de ledende abstrakte ekspresjonistene
og på mange måter talsmann for bevegelsen.
Tidlig i 2007 sa Julian Weissman, en privat forhandler som jeg kjente,
at han hadde et Motherwell- maleri som nylig ble oppdaget.
GLAFIRA ROSALES SOLGTE OGSÅ FORFALSKNINGER TIL WEISSMAN
Magefølelsen sa at det så rart ut, fordreid.
Det var for mye olje i malingen, for mange dryppemerker,
men det så ut som tingene i databasen.
Så vi tenkte at greit, det er en oppdagelse,
vi oppdager nye ting, og det viser seg at Motherwell
lagde flere malerier i 1953 enn vi trodde.
Han ba oss om autentiseringsbrev ,
og brukte brevet til å selge maleriet.
Det er min feil. Det var et feilgrep. Man lærer hele livet.
Senere samme år fortalte Ann Freedman at hun hadde nok en Elegy,
og det så virkelig feil ut.
Jeg hadde en bekreftelse på Motherwell-bildet jeg eide.
Helen Frankenthaler, Motherwells kone i 13 år,
hun så på den Elegyen og pekte fingeren sin, "jepp, det er Bob".
Jeg kunne ikke bedt om mer bekreftelse.
Signaturen så grei ut hvis du så den én gang,
for alles signatur varierer litt,
men denne signaturen så ut til å komme fra en mal.
Det var noe galt med disse maleriene.
De dro til Knoedler og Freedman og konfronterte dem.
Vi trodde vi gjorde henne en tjeneste,
at hun skulle si: "Takk og lov at dere fortalte meg om dette,
for jeg har hatt med disse folkene å gjøre og trodde maleriene var ekte."
Og hun sa at det ikke bare var Motherwell-bilder i samlingen,
men også bilder av Rothko, Pollock og de Kooning.
Nivået av motstand fra Knoedler ga ingen mening.
Hun begynte å krangle med oss.
Hun nevner David Herbert-historien, hvordan Herbert sto Motherwell nær.
Vi undersøkte litt etter at hun sa det, og vi fant ut at
han ikke fantes på Motherwells radar, bortsett fra kanskje som en skyggefigur.
Ann lot det virke som om de var nære,
at maleriene var ekte, og hun sa til oss
at eksperter på de andre kunstnerne hadde sagt at maleriene var ekte.
Så jeg var målløs.
Han glemte å nevne at han trodde verkene var ekte i starten.
Og jeg burde si at i 2006 hadde jeg sett ett av Elegy-maleriene,
på gulvet på kontoret hennes.
Jeg tror han fant på at han så kjapt på dette,
sitat, "Motherwell-bildet på gulvet".
Det så ut som en Elegy.
Jeg viste ikke malerier på gulvet, jeg tok dem på et staffeli.
Det så ut som en Motherwell på gulvet, du blir ikke bedt om å gi en mening.
Jack har aldri sett på noe kjapt.
Han føler at meningen og vurderingen hans betyr noe,
og han ville dømt et verk etter hvor bra det er.
Jeg sa ikke "greit, det ser bra ut". Jeg sa bare ikke "det ser falskt ut".
Alt jeg ba om…
var å få bevise at verkene var ekte.
Jeg tror på dem. Jeg tror på E.A. Carmean, som kjente Motherwell bedre enn Jack Flam.
Ingen kjente Motherwell som Carmean.
"Dette er av Motherwell, ellers er det en mesterforfalsker."
Det betyr ikke at jeg ikke kunne akseptere at jeg kanskje tok feil,
men hvordan går du i gang…
med å finne ut det?
Jeg sa da "ok,
jeg vil at du skal få de to maleriene du har teknisk testet".
Den beste personen for den perioden i USA,
trolig i verden, er Jamie Martin hos Orion Analytical.
Jeg stolte ikke på metodene hans.
Det var et stort spørsmål for meg at Jamie Martin jobbet alene.
Han hadde ingen kolleger, assistenter, labbteknikere, det var bare ham.
Knoedler og Ann Freedman satt på den rapporten.
De ga den ikke til oss før i januar 2009, og da hun ga den
utelot de de siste fire sidene, som var de viktigste.
De eliminerte mye såkalt konfidensiell informasjon.
Den var full av spørsmål og feil,
og det var vanskelig å tro at de var ærlige.
Det fremgikk av rapporten at maleriene var forfalskede.
Det var mange avvik,
bakgrunnen var en akrylpolymeremulsjon.
Motherwell begynte ikke med akrylpolymer- emulsjonsmaling før i 1961 eller 1962.
Det hadde vært et maleri under maleriene
som var pusset ned med en elektrisk pussemaskin,
helt i strid med Motherwells praksis.
Ann hevdet at E.A. Carmean sa et par ting som jeg syntes var ganske tåpelige.
For eksempel var det pigmenter på Motherwell-maleriene
som ikke hadde blitt oppfunnet før mye senere.
Carmean sa: "Kanskje de ble børstet mot dem i samlerens hjem."
Samleren var ikke en maler.
Så da tenkte jeg på alternativene våre,
og jeg innså at det var en enorm svindel
som fortsatte, og jeg bestemte meg for å dra til FBI.
Det var
så krigslignende,
bak ryggen min, å ta meg med
til FBI.
Det virket så tydelig at hun visste, eller burde ha visst, at maleriene var falske,
så hadde det hjulpet om jeg sa at jeg skulle til FBI?
Jack kunne hatt et møte med meg for å snakke om hans bekymringer om kunsten.
-Gjorde han ikke det? -Nei. Han konfronterte meg foran andre.
Det er ikke å sitte ned og snakke om bekymringen hans.
Og bekymring for meg.
"Ann, dette er problemer. Jeg vil ikke se deg ha problemer.
Herregud, jeg trodde disse var ekte først. Jeg tror jeg tok feil.
Jeg tror du tar feil.
Og du mener vel, jeg vet det, for jeg kjenner deg.
Jeg har kjent deg i årevis."
Det er en måte dette kunne vært diskutert på menneskelig vis på.
Men det skjedde ikke.
Dette var et angrep.
De…
kom til det riktige… Unnskyld… svaret.
Men hvordan de gjorde det…
og hvordan de prøvde å ødelegge…
ryktet mitt…
det er en annen sak.
FBI
Jeg visste at dette ville bli stort, for alle maleriene er enten ekte eller falske.
Så vi snakker her om $ 80,7 millioner for falske malerier,
en av USAs største kunstsvindler noensinne, om ikke den største,
eller så er det en utrolig samling verden burde se.
Da jeg fant ut at maleriene var falske, visste jeg at vi satt på en enorm sak.
Hun sa at de hadde gjort en feil.
De tar feil om at de ikke er ekte.
Så jeg presset på for å la henne vite at vi måtte gjøre alt som var mulig
for å bevise at de var ekte.
Hvis du er offeret for en svindel som du virkelig har trodd på,
når det kommer bevis mot deg, vil du trolig bare tro mer på den.
Dette er øyeblikket der istedenfor å tvile og si
"jøss, jeg tok feil", så sier du "nei, jeg har så rett".
Det er en psykologisk prosess skapt av kognitiv dissonans,
som betyr at din oppfattelse av verden og bevis ikke matcher lenger.
Min…
følelse var å ikke gjøre mer forretninger, grunnet beskyldningen,
men det betydde ikke at jeg trodde at beskyldningen var riktig.
Hun trodde på kunsten til hun ikke kunne gjøre det lenger.
Hun holdt ut så lenge hun kunne.
Målet er Glafira Rosales.
Og du prøver å finne ut hvem flere som står bak,
men det er hun som tar maleriene til galleriet.
Nå vet du ikke om hun har blitt lurt,
men til du kan frita henne fra skyld, vil hun være første mistenkte.
Da Ann Freedman ga meg navnet Glafira Rosales,
var noe av det første vi gjorde å få
et privat etterforskningsfirma til å etterforske henne,
og innen en uke eller to fant de ut at hun bodde med
José Carlos Bergantiños Díaz.
Og han ble anklaget for å ha smuglet stjålne malerier i 1999.
CHRISTIE'S VS. CARLOS BERGANTINOS
Du skulle tro at hvis en ideell organisasjon kunne ansette en etterforsker
og finne ut dette, så ville Ann Freedman og Knoedler ha gjort noe lignende.
Galleriet er viktig, for de er med på å legge til rette for handelen.
Den delen jeg ikke er sikker på, er om de er med på dette,
eller ble de lurt selv?
Løy Glafira for dem?
Eller er det et sted i mellom?
Det var ikke noe på den offentlige radaren om Knoedler-saken,
om tvister angående ektheten til verkene Knoedler hadde solgt.
Den eneste historien du kunne søke opp og lese om, som jeg så,
var at Knoedler-galleriet og Ann Freedman hadde skilt lag.
Det hadde åpenbart vært spørsmål om disse maleriene.
På det tidspunktet hadde det vært en stevning,
så det var klart fra begynnelsen at FBI, statsadvokaten, etterforsket det.
Det var tydelig at de ville vite hva Ann hadde gjort.
Jeg ble bedt om å dra.
Jeg ville ikke dra.
Jeg tryglet om å få bli, selv om de fjernet tittelen min
som direktør, som president, selv om de tok bort lønnen min.
Jeg ble overraskende innkalt til et møte,
og jeg ble fortalt at jeg ville bli permittert med en gang.
Jeg ble ikke sparket, for det ville fått konsekvenser.
Permittert.
Ga han deg en grunn?
Ting var vanskelige. Syntes det ville være best.
Og jeg vil aldri glemme at Michael sa:
"Og kanskje du kommer tilbake, og det går bra, eller kanskje ikke."
Jeg svarte: "Michael, hvordan skal dette forklares? Hva skal jeg si?"
Han sa: "Vel, bare si at du har hatt et tilbakefall av lungekreft."
Jeg sa: "Unnskyld meg?"
"Ja, det har kommet tilbake, og du trenger fri."
Jeg gråt ikke, jeg mistet ikke besinnelsen eller noe,
jeg sa bare
"ok".
Jeg ble fulgt ned trappene, og de sa at jeg kunne ta lommeboken min,
og jeg tror det skal regne, så ta denne paraplyen.
Jeg sa farvel.
Og jeg sa…
"Takk." Plutselig fikk jeg gode manerer.
Det var dagen.
Et par andre ting skjedde den dagen som var uvanlige, men…
Og det regnet ikke.
Etter at Ann Freedman tok beslutningen om å forlate galleriet,
ble det naturligvis et tomrom, for hun hadde vært veldig suksessfull
i det hun gjorde, og hun var en kjent
og respektert figur i kunstverdenen, spesielt i samlermiljøet.
Jeg visste ikke hva som hadde skjedd for å få Michael Hammer til å gå imot meg,
men det var tydelig at det skjedde.
Han fikk informasjon fra Hammer Gallery
om at Ann kanskje ville ha problemer med dette.
Så hold deg unna, og la henne ta fallet.
HØSTEN 2011
SAMLER
Pierre Lagrange.
"Sølv-Pollocken."
Det var det første søksmålet.
SAMLER KALLER $ 17 MILL.-BILDE FALSKT
Pierre Lagrange skulle ha en skilsmisse, og en veldig dramatisk en.
Par som skiller seg, ser ut til å kunne dele opp hjemmene, ungene og yachtene.
Ikke kunsten.
Lagrange hadde prøvd å selge maleriet på auksjon.
Sotheby's ville ikke videreselge maleriene,
for det kom spørsmål om proveniens.
Og så hadde Pierre Lagrange fått en fremstående kunstekspert
til å analysere pigmentet,
og han fant en gul maling
som ikke hadde vært kommersielt tilgjengelig før 1970.
Folk i kunstverdenen vet at Jackson Pollock døde i en bilulykke i 1956.
Det var alt. Ferdig.
Det som skjedde var at Lagrange marsjerte inn i Knoedler,
og de satte opp en vegg.
Vi trenger ikke snakke med deg.
Foreldelsesfrist. Ingenting med det å gjøre. Gå vekk.
Hvis du vil bli saksøkt, gjør du det.
Du ber folk om å gå vekk.
Han insisterte på å møte Ann på The Carlyle.
Herregud.
Jeg var der tidlig, så klart.
Klokka var fem, halv seks.
Så visste jeg hvordan Pierre så ut fra bilder.
Så jeg reiste meg og gikk over for å ta ham i hånden, og jeg sa:
"Pierre Lagrange, jeg er Ann Freedman, hyggelig å møte deg."
Og med aksenten: "Ikke vær så sikker!"
Han var skikkelig amper.
Ann prøvde å holde alt fint og lyst.
Og så begynte han å skrike av full hals.
"Jeg skal sette fyr på deg!
Forstår du det?
Jeg skal sette fyr på deg, og du vil ikke ha noe liv.
Det vil være over.
Og det vil nå pressen, og du vil være ferdig."
Og Ann Freedmans reaksjon, ifølge Lagrange, var å si:
"Ikke vær opprørt, Pierre, la oss se om jeg finner en annen kjøper til maleriet."
Er det en myte eller sant at du sa at du ville finne en annen kjøper?
Jeg tror ikke jeg sa den setningen.
Lagrange svarte: "Vent litt,
så jeg kommer ut av knipen, får pengene tilbake,
så en annen samler kan bli lurt?"
Jeg kan ha sagt: "Jeg tror på maleriet,
og jeg vet at du vil jeg skal selge det, la meg se hva jeg kan gjøre."
Det er viktig å huske at Ann Freedman fortsatt sa at maleriene var ekte.
Min oppfatning er at hun visste at de var falske,
eller burde ha visst det, og dette, blant andre ting,
ville vært en strategi for å dekke over det.
PIERRE LEGRANGES ANKLAGER
Hun mente at vi trengte vår egen ekspert for å gjøre en vurdering av pigmentene.
Og hun ville ikke konkludere med at Lagrange hadde identifisert dette riktig
som en forfalskning basert på én vitenskapelig analyse.
Som svar på at Lagrange truet Knoedler-galleriet med et søksmål,
stenger galleriet sine dører.
GALLERI STENGT ETTER 165 ÅR
Så det så åpenbart ut som søksmål, stenge galleriet.
Michael Hammer hadde mye penger, så det er rimelig å tro at han
visste at han hadde mye av den juridiske og økonomiske risikoen,
og han begynte å flytte og beskytte eiendeler.
Og han forsto hva som potensielt lå her.
Det var ikke en avgjørelse som ble tatt som reaksjon på Glafira Rosales-planen.
Det var en forretningsavgjørelse basert på galleriets inntekter,
det hadde vært under vurdering i over et år.
MULIGE FORFALSKNINGER ETTERFORSKET
SAKSØKTE GALLERIET KRIMINALTEKNISK ANALYSE
1. desember 2011, jeg husker dagen nøyaktig.
Jeg åpnet New York Times.
Den morgenen gikk jeg på trening,
og jeg gikk inn på soverommet vårt og så Eleanore,
-du gråt og var skjelven. -Jeg skalv.
Vi forsto fort at dette var dårlige nyheter.
Jeg hadde fått et tips om at det pågikk en FBI-etterforskning.
Vel, det er et sjokk.
Jeg ble sjokkert av det.
-Jeg ble ikke sjokkert. -Herregud, hvor mange år har dette pågått?
Jeg tror folk ikke kunne se bort fra det.
Det var en virkelig skrekkhistorie.
I det øyeblikket visste jeg at vi hadde en forfalskning. Utvilsomt.
Jeg gjemte meg ikke under dyna.
Det var et kaos av samtaler med folk som hadde spørsmål.
Jeg svarte så godt jeg kunne. Jeg visste ikke at det kom.
"JEG MOTBEVISER ANKLAGENE OM AT JEG VILLEDET NOEN UNDER TRANSAKSJONEN.
JEG TRODDE POLLOCK-MALERIET VAR EKTE PÅ SALGSTIDSPUNKTET,
OG TROR FORTSATT DET." - ANN FREEDMAN, 2011
Hun fortsetter å lyve.
Og hun sa at maleriet var det rette maleriet.
"Gi meg noen dager, så avslører jeg navnet på den sveitsiske selgeren."
Og jeg sier: "Ok. Du bør ringe meg med en gang. "
Hun ringte meg aldri tilbake.
Jeg ville gjøre alt jeg kunne, snu alle steiner,
for å få etterforsket maleriene på riktig måte.
Så jeg sa til advokatene mine at jeg ville forfølge det.
KJÆRE GLAFIRA, VÅR TILLIT TIL HVERANDRE HAR VOKST, JEG TROR PÅ Å FÅ UT SANNHETEN.
JEG HÅPER DU VIL HJELPE MEG MED Å GJØRE DETTE.
TILSTÅELSEN, 2013
Den eneste som sikkert var i USA var Glafira Rosales.
Vi arresterte henne hjemme hos henne i Long Island,
vi sa at hun kunne rømme, dommeren var enig, så hun ble nektet kausjon.
Da jeg gjorde etterforskningen, jobbet jeg med det som en ren svindelsak.
Og jeg finner noen skikkelige beviser, men ikke bevisene jeg trenger for å dømme
hvis det var foran en jury.
Så jeg så på det på en annen måte.
Pengene går fra galleriene i New York til bankkontoer i Spania.
Så burde 90 % gå til familiene hun sier eier maleriene,
og hun bør beholde 10 % som megler.
Veldig fort fant jeg ut at hun beholder alle pengene.
Det sier meg to ting. Én, det er ingen familie.
Og to, det er også inntekt for henne.
Millioner av dollar i inntekt,
så vi sjekket om hun rapporterte sin utenlandske konto,
om hun rapporterte det som inntekt, det gjorde hun ikke.
Så vi kunne sende inn føderale skattesiktelser,
og de ga oss stor makt, for hun begikk ikke bare skattekriminalitet,
det at hun beholdt alle pengene
er bevis på at hun vet at det er noe galt med maleriene.
Hun har vært i varetekt i månedsvis.
Hun står overfor potensielt mange år i fengsel. Jeg tror hun nådde bristepunktet.
Hun visste at hun ikke ville ta skylden for alle
og at hun kunne være til hjelp for etterforskningen ved
å blant annet si hvem som malte maleriene.
Og det gjorde hun.
Han heter Pei-Shen Qian. Han forsvant fra hjemmet sitt i Queens
da det først kom nyhetssaker om den store forfalskningsplanen.
Det overrasket meg at maleriene ble laget i Queens av en matteprofessor.
Vi fant mange bevis.
Jeg mener, vi fant en konvolutt merket med "Mark Rothko-negler".
Vi fant bøker om alle de ulike temaene. Vi fant maling, og alle de ulike tingene
som matchet forfalskningene han produserte for Glafira.
Hvis du ikke visste bedre, ville du sagt
at dette er en som brenner for å male. Og han brant for å male.
Qian har innrømmet å forfalske signaturene til malerne han kopierte,
men han sa at han var forbløffet over at så mange i kunstverdenen
ble lurt av hans falske Rothko- og Pollock-malerier.
Qian ble tiltalt noen måneder etter dette intervjuet
for å forfalske signaturene til kunstnerne og lyve til føderale agenter.
Enten han fikk beskjed om at vi kom
eller ikke, for husk at han hadde visst at Glafira ble arrestert… Det var offentlig.
Så jeg antar at han antakelig ikke ble så lenge,
og når han er i Kina kan vi ikke gjøre noe,
for Kina vil ikke utlevere en kinesisk statsborger til USA.
Jeg fikk et anrop, det var lunsj,
for å si at Glafira nettopp tilsto
det faktum
at alle maleriene var falske.
UTEN TITTEL, 1949
Hun hadde brukt nesten 20 år av sin karriere
på å undersøke, tenke på, utstille, selge disse verkene,
og på et øyeblikk ble beina slått vekk under henne.
Tenk deg å vie så mye av karrieren din,
så mye av tiden din, til noe som viste seg å være en stor svindel.
Forferdelig.
UTEN TITTEL, 1959
Alle årene med oppbygging, tro.
For meg ville det vært et øyeblikk hvor livet mitt til dette punktet smuldrer opp.
Alt jeg har sagt, og hele verdenen min, blir bare knust.
Hun hadde nok mange dager, men det kan ha vært en av de verste.
Men jeg måtte få igjen pusten. Hva skulle jeg gjøre juridisk?
EN KUNSTSVINDELSAKS ANSIKTER
TI SØKSMÅL BLE INNGITT MOT ANN FREEDMAN OG KNOEDLER
NI BLE LØST UTENFOR RETTEN
ÉN HAVNET I RETTEN
Jeg er 75 år gammel, jeg har møtt mange fra hele verden
i tunge forretningssituasjoner.
Dette er de verste personene jeg har møtt.
De Solene ville ha pengene tilbake.
De fikk ikke tilbud om pengene før rettssaken.
Det de tilbød var absurd, bare absurd. Jeg sa: "Greit, vi kjemper om det."
RETTSSAKEN, 2016
Domenico De Sole saksøkte galleriet, nedlagt som det nå var,
og Michael Hammer, som fortsatt eide galleriet, og Ann Freedman.
De Solene, mer enn å bare få pengene sine tilbake,
ville få historien sin ut siden de var sinte,
og de mente at Ann Freedman ikke var et uskyldig offer,
at hun svindlet dem aktivt.
Selvsagt hadde det mye å gjøre med De Soles rolle hos Sotheby's,
hvem er du til å kødde med meg?
Du har en følelse av at dette var hevngjerrig rettferdighet.
Han ville ikke noe annet enn
å gå til krig.
FORFALSKNING TIL $ 8,3 MILL.
Rettssalen var den formelle rettssalen
i det sørlige distriktet, så en stor rettssal. Den var fullsatt.
Domenico var fysisk sint.
Når han satt med advokatene sine, gjorde han gester tilbake til publikum,
"kan du tro denne dritten"?
Og jeg så på Ann Freedman hele tiden med et drepende blikk.
Eleanore ble veldig emosjonell på tiltalebenken,
hun snakket om følelsen av svik de følte mot noen
de trodde de kunne stole på.
Hun vitnet om at hun var sint, sønderknust, trist.
Jeg er en veldig emosjonell person.
Jeg gråter i glade og triste situasjoner.
Men dette åpnet sårene,
og forhåpentligvis så juryen at jeg var oppriktig.
Jeg tror det var skuespill, men bra skuespill.
Det er ikke som om Ann Freedman var en nær venn. De dro til Knoedler én gang.
Jeg hadde rå følelser,
og jeg skulle vise dem fordi de var ekte.
Det var noen morsomme øyeblikk,
som at "ikke-Rothko-bildet" var i rettssalen hele tiden,
og folk diskuterte om den mindre blokken burde være på bunnen, eller den større,
for sånn gjorde Rothko det.
Og det absurde ved det at alle visste at Rothko ikke malte maleriet,
men vi diskuterer om riktig side er oppe.
Det var et av de morsomme moderne kunst-øyeblikkene,
er maleriet opp ned? Er dette falske maleriet opp ned?
Det overveldende faktum var at forfalskninger ble solgt,
og ikke av en gammel dame på gata,
men av et sofistikert galleri.
Når du begynner der, er du allerede under vann.
Jeg har hatt flere fokusgrupper for å forstå hvordan folk tenker på dette.
De brukte en formue på forsvaret.
Ikke første gang jeg hører at de hadde all slags testjuryer.
Noen spilte meg. Vi gjorde ikke noe sånt.
Fokusgruppene sier at dette er et hesteveddeløp.
Når vi hører på den ene siden, er det utrolig skadelig, vi går den veien.
Og de hører på min side, og de sier: "Det er en annen side ved historien."
Vi trodde oddsen var betydelig bedre.
Vi visste at fakta og loven var på vår side.
Ifølge det advokaten min sa
og tydelig følte, kunne vi vinne dette.
Å gripe etter halmstrå.
De hadde ikke en sak i det hele tatt.
Og advokatene prøvde å ta Domenico på det
at han var advokat en gang.
Og de sa: "Hr. De Sole, du burde ha visst det, du er advokat."
Han snur seg mot dem og sier: "Jeg er ikke advokat, jeg selger vesker."
Ekspertene som inntok vitneboksen var i en pinlig posisjon.
MARK ROTHKOS SØNN
Christopher Rothko ble bedt om å komme
til Knoedler og se på et verk faren skulle ha laget.
Han brukte en halvtime på å se på det, foran og bak,
og sa at det var vakkert.
Det er vanskelig å se for seg noen synes et maleri er falskt og vakkert samtidig.
Han visste at Knoedler ville selge kunst, så hva tror han at han gjør der?
Det var vakkert. Det betyr ikke at det var autentisk.
Maleriene var gode, de lurte mange.
Freedman vet dette, en bemerkning om at et maleri
er vakkert er ikke en autentisering.
SØNN NEKTER FOR AUTENTISERING
En annen ekspert sa: "Jeg sa ikke at verket var autentisk."
Men det kom fram i rettssaken at han spurte om verket
for å vise det i en utstilling han organiserte.
Så vi hører i retten: "Pleier du å be om ting du tror er forfalskninger?"
"Selvsagt ikke."
De gikk bare tilbake på det.
Man kunne nesten høre lastebilene rygge.
Noen nektet for å si ting de skrev i e-poster,
og når de ble vist e-posten, nektet de for at e-posten sa det e-posten sa.
Det var vanskelig å sitte der og høre på uforskammede løgner.
Så Ann ser på dokumentbunken hun stolte på
og sa: "Jeg har ingen grunn til å tvile på det verkets ekthet, eller det verkets."
Og hun spør seg selv:
"Hvor er du når jeg trenger deg?"
Og jeg er overrasket over at ingen…
har innrømmet at de gjorde en feil,
bortsett fra Ann.
Så åpenbart, det forbløffende øyeblikket
var da Anfam under ed sa at han aldri hadde sett maleriet.
Noe som var utrolig.
Han hadde aldri sett maleriet fysisk, han fikk et bilde av Ann Freedman.
Den siste som vitnet var galleriets regnskapsfører.
Hun forklarte regnskapene for retten.
Og det regnskapene avslørte er at
om det ikke hadde vært for å selge falske malerier til $ 80 millioner,
så ville Knoedler hatt millioner av dollar i gjeld.
Så de siste tiårene var det de gjorde å selge forfalskninger.
Det var der et spørsmål om straffskyld dukket opp.
Ann Freedman og Michael Hammer hadde
tjent personlig på salget av disse falske maleriene.
Jeg hadde ikke ansvaret for de faste kostnadene.
Jeg tilbrakte ikke mye tid på det vi kaller regnskapsgulvet.
1995-2008, KNOEDLER SELGER FOR: $ 70 MILL. PROFITT: $ 33 MILL.
Men ja, det var veldig skadelig.
FREEDMAN, PROVISJON: $ 10 MILL.
Det kom tydelig frem at Hammer brukte galleriet som sin egen lomme.
Han brukte et firmakredittkort for å ta kona med på turer til Paris,
for å kjøpe en Mercedes til $ 500 000,
jeg tror ikke mange visste at du kunne kjøpe en Mercedes til $ 500 000.
Michael var alltid
veldig entusiastisk og begeistret for oppdagelsen min av disse verkene.
Det ville vært forbløffende å tro at disse folkene på Knoedler
handlet uten noen kjennskap til dette.
Vår oppfatning er at det var fra toppen.
Det er kategorisk feilaktig.
Og å antyde noe annet
er fullstendig urimelig og usant.
Og det er faktisk en fornærmelse mot familiens arv og arbeidet de har gjort.
Vi hadde alle disse vitnene, og nå var det både Ann Freedman
og Michael Hammers mulighet til å vitne.
Ann er der som sitt vanlige jeg, kledd i grått med hodet nede.
Michael Hammer går inn i rettssalen,
han har en kongeblå fløyelsjakke på seg,
brungule bukser,
en mørk brunfarge
og bølgende hvitaktig gullhår.
Og dette er februar i New York.
Rettssalen var full, du fikk ikke plass.
Vi visste den dagen at denne greien ville bli avgjort,
og at det ville bli spesielt stygt.
Jeg tror ikke det var noe håp om at Ann Freedman og Knoedler skulle vinne.
Og jeg tror Ann Freedman ikke ønsket en rettssak,
og hun ville absolutt ikke vitne, for retten avsluttet
en time før Michael Hammer skulle innta vitneboksen.
Referenten, eller noen, kommer inn og kunngjør at rettssaken er over.
Punktum.
Ann Freedman og Michael Hammer visste at de kunne gjøre situasjonen verre.
De kunne oppleve straffbare…
farer, hvis de vitnet,
så de bestemte seg for å slutte mens leken var god.
Jeg la fram saken min klart og tydelig, så jeg hadde gjort min plikt.
Og jeg avslørte svindelen,
og på det punktet ga det mening for oss å avslutte.
Det virket for meg
som at på dagen da jeg skulle vitne…
så avslutter de den dagen?
De ville ikke ha forsvaret opp.
Jeg vil ikke engang si at de ikke ville ha Ann Freedman i vitneboksen,
men jeg tror det var det folk ventet på.
Jeg føler veldig sterkt at jeg ville elsket å ha hørt ordet "skyldig".
Jeg er emosjonell rundt det.
Og kanskje det hadde blitt flere ettervirkninger
for Ann Freedman, Michael Hammer og galleriene
hvis man kom fram til dommen skyldig.
De var innstilt på det de syntes var en rettferdig avtale,
og når de fikk det de synes var en rettferdig avtale,
avsluttet de saken.
-Hvordan går det med klienten din? -Unnskyld meg.
Rosales var den eneste som fikk straff.
Og hun ble til slutt dømt til fengsel, noen måneder.
ROSALES ROPTE ETTER TILTALEPRUTING
Noen ble skuffet over Glafiras dom,
men du må tenke på konteksten i det vi klarte å oppnå.
Og jeg tror dette var dommerens logikk,
vi vil ikke få denne ene personen, kun på grunn av
uflaks, til å bli den eneste som blir dømt,
den eneste som har tilstått og samarbeidet.
Det sier noe om Glafira også at hun ikke dro inn Ann.
Når du prøver å unnvike skylden, få en lettere dom,
jo flere du kan ta ned med deg, desto bedre.
Presset på en slik person for å angi andre,
og for å angi dem, oppfinne eller utbrodere, er enormt.
Slapp hun unna for lett?
Jeg vet ikke. Hun har ikke penger igjen.
Hun satt i fengsel, og jeg var i retten den dagen hun dukket opp
med lenker på beina.
På en måte var hun i sentrum,
men hun var også en slags brikke i hele greia.
Kunstforhandleren Glafira Rosales
ble dømt av dommeren Katherine Polk Failla
til ni måneders husarrest.
Failla siterte forsvarets argumenter om at Rosales' oppførsel
stammet fra overgrep fra kjæresten, hjernen bak planen.
Noen ganger ble jeg sint på henne.
Vi hadde krangler,
men jeg forsto og tilga henne,
og visste at hun ville forsvare seg i vitneforklaringen.
Hun er nå på Long Island.
Hun ble dømt til å gi fra seg eiendelene sine.
Hun er så vidt jeg vet ikke i kunstbransjen.
ETTER Å HA SETT ALLE BEVISENE,
GIKK IKKE STATSADVOKATEN TIL SAK MOT ANN FREEDMAN.
Det jeg virkelig ville vite var om jeg kunne bevise for tolv folk,
utover rimelig tvil, at galleriet, den som nå drev det,
den som solgte dem, visste at maleriene var falske.
Hun visste ikke at hun solgte forfalskninger.
Jeg er overbevist om det.
Jeg satt på et kontor med henne, jeg hadde kontakt med henne, og hun løy for oss.
Hun er den skyldige.
Ann Freedman er ikke et offer. Hun er en forhandler.
Hun er skyldig i de vanlige bibelske syndene hovmod og begjær.
Enten samarbeidet hun med Glafira Rosales, eller så var hun bare dum.
Sett deg i hennes situasjon ett steg av gangen.
Det er lettere å se tilbake og si:
"La meg vise deg de røde flaggene som dukket opp de 14 årene."
Hvordan kunne du ha en falsk Jackson Pollock
hengende i huset ditt med navnet stavet feil
i ti år, eller hvor lenge Ann Freedman hadde det hengende i huset?
Spørsmålet i Anns tilfelle er hva hun visste da?
Alt det som kom frem senere har ingen innvirkning på det.
Avgjørelsen ble tatt
om at vi ikke kunne bevise en sak utover rimelig tvil.
De var rettferdige,
de så på kjernepunktet og anklaget henne ikke.
Det at de ikke gikk til sak er sjokkerende for meg.
Jeg vet ikke. Jeg…
Jeg er overrasket over… hele…
Jeg er veldig overrasket.
Det er et mysterium, og det er ekstremt frustrerende.
PÅ LETING ETTER TO RØMLINGER
José Bergantiños Díaz ble arrestert i Spania etter siktelsen i USA,
og frigjort mens han venter på utlevering til USA.
Han nekter for å ha gjort noe galt, og sa til journalister
at han ikke er urolig for saken.
De er urørlige, for de er spanske borgere,
og vi må gå gjennom en utleveringsprosess i Spania,
og Spania har bestemt at de ikke vil bli utlevert, noe som er skuffende.
LUGO, SPANIA
GONI ADVOKATER
Carlos, beslutningen din om å dra tilbake til Spania?
Jeg har alltid hatt hjemmet mitt i Spania,
og røttene mine var alltid i Spania.
-Ikke på grunn av det som skjedde? -Nei.
Det har blitt gjort en innsats for å få Bergantiños
tilbake til USA for å stå for retten. Så langt har ikke det lyktes.
Bergantiños er uskyldig til det motsatte er bevist.
ADVOKAT
Han trenger ikke en rettssak for å bevise sin uskyld.
Bare for å ha det klart juridisk,
er din posisjon at alt som skjedde med Knoedler-galleriet,
alt som skjedde, skyldes Glafira?
Vel, la meg si dette…
Nei.
Han liker ikke det spørsmålet. Greit.
Jeg var aldri veldig ambisiøs, Glafira var mer ambisiøs enn jeg var.
Jeg tilgir henne, hun er mor til min datter, og jeg ønsker det beste for henne.
Jeg vet at hun klarer seg bedre enn meg.
ETTER INTERVJUET
PRØVDE BERGANTINOS Å SELGE "BOB DYLANS MUNNSPILL" TIL REGISSØREN
Betal meg det du kan, det er ekte.
Selvsagt!
Dette er uoffisielt.
SHANGHAI, KINA
Er det noen hjemme?
Hallo.
Hei, vi filmer en dokumentar.
Kjenner du en gammel mann som bor her ved navn Qian Pei-Shen?
-Du kan gå opp og sjekke. -Oppe?
-Oppe, her. -Ok.
Hallo, frue.
Vi vil vite om du kjenner en gammel mann ved navn Qian Pei-Shen?
Qian Pei-Shen? Jeg er Qian Pei-Shen.
Hva? Er du Qian Pei-Shen?
Hallo. Vi filmer en dokumentar
om en kunstner fra Shanghai.
Får vi stille deg noen spørsmål?
Kunstner fra Shanghai…
Har dere kontaktet noen? Har dere en avtale?
Vi vil snakke med Qian.
Hvem fortalte dere om denne adressen?
Han er gammel nå. Han vil ikke bli intervjuet.
PEI-SHEN QIANS KONE
For nå er han bare hjemme
og maler for seg selv.
Han selger ikke kunsten sin lenger.
Hensikten min var ikke at mine falske malerier skulle selges som ekte.
De var kopier som kunne henges i hjemmet ditt.
Pei-Shen visste hvor maleriene hans skulle.
For det første signerer han med kunstnernes navn.
I vårt felt er det den juridiske definisjonen på å bedra,
når du tar på signatur.
Jeg er overrasket over at den kinesiske maleren kunne forlate landet.
At fremmedpolitiet ikke var advart. De visste hvem han var.
Pei-Shen kommer nok aldri tilbake til USA. Han ville vært dum i så fall.
Det er synd, for nå har Pei-Shen berømmelse fra å ha gjort dette,
men ingen av konsekvensene.
Det er vanskelig å sette seg selv i noens sinn.
Ingen andre enn Ann Freedman vet hva hun trodde eller ikke trodde.
Ikke bare ble ikke Freedman siktet, hun driver fortsatt forretninger.
Hun driver fortsatt et galleri.
Jeg tenker bare: Vil du ikke ha en ny karriere etter dette?
Det er utrolig at hun selger og har et galleri,
og at folk fortsatt vil ha noe med henne å gjøre.
-Ville du ha kjøpt et maleri av henne? -Nei.
Så du ser ikke for deg å kjøpe kunst
-av Ann Freedman i nær fremtid? -Nei.
Den eneste gangen jeg gjenopplever øyeblikket
og blir opprørt, er når jeg går ned Madison Avenue
og ser Ann Freedman sitte ved et bord på en kafé.
På den ene siden er det en ekstraordinær sak,
og du sier at dette er så ulikt noe annet.
Men på den andre siden lurer du på: "Hvor spesielt er dette?"
Hvor mange andre ting er det vi ikke vet om?
Jeg tror Knoedler-episoden har kastet en skygge.
Hvor lenge den vil vare, vet jeg ikke.
Så lenge folk selger kunst for mye penger, vil vi se store svindler.
Når prisene stiger, og det er nye kunstnere,
ny begeistring og nye skatter, kommer det nye saker som den.
VI OPPDAGET EN FABRIKK I SHENZHEN SOM LAGER FORFALSKNINGER
Jeg tror det har åpnet kunstverdenen for en ny oppfatning og ny granskning
om hvordan man autentiserer disse kunstverkene.
Og gjør kunstverdenen virkelig det den skal gjøre for å finne det ut?
Det er en historie om kunsthistorie.
Det er en historie om hvordan vi bør tenke om kunst.
For ti år siden ville maleriet bak meg vært verdt fem millioner dollar.
Det ble ettertraktet av noen av verdens viktigste samlere,
og nå er det på kontoret mitt. Jeg kan ta på det, det er verdiløst.
Og du tenker på om opplevelsen av kunsten,
om noe av det endrer seg basert på kunnskapen
om at den ikke er det den gir seg ut for å være.
Jeg tror eneste frikjenning ville vært
om hele verden trodde hun var helt uskyldig.
Og jeg tror det er hennes livs mål nå.
Jeg tror jeg blir dømt for det jeg har gjort.
Selvsagt har jeg gjort feil, og jeg er villig til å fortsette
å gjøre det jeg må gjøre
for å få folks tillit.
Spør folk som brukte $ 80,7 millioner på maleriene
om de synes det er bra nok.
PLASSEN DER KNOEDLER GALLERY LÅ
Det eneste jeg kan er…
å fortsette.
I JULI 2019 BLE DET TIENDE OG SISTE SØKSMÅLET
VEDRØRENDE EN FALSK ROTHKO KJØPT FOR $ 5,5 MILLIONER AVGJORT
GLAFIRA ROSALES JOBBER NÅ SOM SERVITØR I EN DINER I BROOKLYN
ANN FREEDMAN SELGER FORTSATT KUNST
Tekst: Knut Normann