Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
EZ EGY IGAZ TÖRTÉNET HAMIS FESTMÉNYEKRŐL.
AZ ÁRTATLANOK VÉDELME ÉRDEKÉBEN NEM VÁLTOZTATTUK MEG A NEVEKET,
MERT NÉMELYIKÜK NEM IS ANNYIRA ÁRTATLAN.
Senki sem szereti, ha becsapják.
A művészet kapcsán megesik.
Gyakrabban, mint gondolnánk.
A Metropolitan Múzeum igazgatóját
egyszer megkérdezték,
hogy szerinte hány hamis festmény lóghat az épület falain.
Válasza a következő volt: „Fogalmam sincs.”
Ez kínos.
De ennél is rosszabb…
hogy szerintem nem hajlandóak…
elismerni…
hogy átverték őket.
Azt hiszem, tisztán látható…
hogy mennyire…
magával ragadott…
a művészet iránti lelkesedésem.
Biztosra veszik, hogy ő is tagja volt a bűnszervezetnek.
Egészen biztosak benne.
Vagy ő is bűnrészes volt,
vagy ő a legostobább személy a világon, aki galériában műkereskedőként dolgozott.
Nem tudtam róla, hogy hamisítványokat értékesítek.
Meg voltam győződve róla, hogy valódiak.
Hogy eredetiek és hitelesek.
Meg voltam győződve róla.
Nagyon hirtelen történt.
Először arról értesültem, hogy bezárták a Knoedlert.
Ez megdöbbentett, mert a Knoedler
egy igen tekintélyes művészeti intézmény volt.
Senki sem tudta, mi történt, amíg…
A THE NEW YORK TIMES RIPORTERE
…a hamisítási botrány részletei el nem kezdtek kiszivárogni.
Egy nyolcvanmillió dolláros botrány rengette meg a műértők világát.
Gyűjtők ellenőriztetik a legértékesebb műalkotásokat.
Valószínűleg a legnagyobb hamisítási ügy, amit valaha feltártak
az Egyesült Államok történetében.
Ezúttal a megvádolt hamisító másolatokat készített
Amerika legkiemelkedőbb művészeinek műveiről.
Egy közel húsz éven át tartó átveréssorozat volt.
Az illetőnek volt képe lemásolni
Jackson Pollock, Motherwell
és a XX. század legnagyobb alkotóinak munkáit.
Gyűjtők, akik megvásároltak valamit,
ami sok-sok millió dollárt ér…
Lehetőségem van megvenni egy Rothko-festményt?
- …de valójában értéktelen. - Mesterműveknek hitték.
Míg ki nem derült, hogy hamisak,
remek műalkotásoknak tartották, és ki is állították őket.
És Amerika egyik legjelentősebb képgalériája
állt az ügy középpontjában.
A Knoedler volt New York legrangosabb művészeti galériája.
Részben a hosszú fennállásának köszönhetően.
Túlélte a polgárháborút, a világháborúkat és az egész XX. századot.
Régi európai mesterek munkáinak értékesítésével kezdték olyanoknak,
mint J. P. Morgan vagy Henry Clay Frick.
A Metropolitannek és a Louvre-nak is értékesítettek.
Az 1970-es évek elején
Armand Hammernek, az egyik legnagyobb iparbárónak,
és a XX. századi Amerika filantrópjának
érdeklődését felkeltette a Knoedler Galéria.
Az unokája, Michael Hammer,
2001 körül megszerezte a galéria tulajdonjogát.
Michael Hammer lényegében átvette a galéria irányítását,
majd rábízta Ann Freedmanre.
A Knoedlernél…
kis híján 32 évig dolgoztam.
Ann Freedmanről az a hír járta, hogy nagyon jó műkereskedő,
aki jó kapcsolatot ápol a gyűjtőkkel.
Mindent annak köszönhettem, hogy a Knoedlernek dolgoztam.
Knoedler volt „az intézmény”.
Egy olyan galéria, amely lépést tartott az idővel és a trendekkel.
Ironikus, hogy az egyetlen korszak, ami hiányzott,
az az 50-es évek absztrakt expresszionizmusa volt,
éppen az a korszak, ami végül a vesztüket okozta.
A csalás mögött a hatóságok szerint ez a New York-i nő áll.
Glafira Rosales.
Egy önjelölt műkereskedő.
Glafira Rosales csak úgy besétált a Knoedlerbe az utcáról
néhány állítólagos mesterművel a csomagtartójában.
Hát persze. Egy óriási…
több millió dolláros, addig ismeretlen festménygyűjteménnyel.
És mind ugyanattól a rejtélyes Glafira Rosalestől.
Óriási volt a zűrzavar,
és példa nélkül álló esemény volt, hogy ilyen mennyiségben hamisítványok
kerüljenek a Knoedlerbe, és annak ennyien bedőljenek.
AZ ÁTVERÉS KEZDETE
Ha igaz…
emlékeim szerint 1995 volt,
amikor Jimmy Andrade
egyfajta ügyintéző titkárként dolgozott ott.
Ő intézte a különböző felmerülő ügyeket.
Megbízható volt. Rendkívüli módon.
Azt mondta, hogy van egy barátja.
Egy jóbarátja, aki megmutatna nekem egy Rothkót.
Egy nap beállított Glafira Rosales.
Nem ismertem a nevét, de… nem zavart, hogy még nem hallottam róla.
Udvarias volt,
jól öltözött.
A hangja is kellemes volt.
Semmi okuk nem volt megbízni Glafira Rosalesben.
Azt sem tudták, kicsoda. Nem voltak csodás referenciái.
Csak egy Long Island-i hölgy volt, aki csak úgy beállított a galériába.
Rosales tökéletes volt erre a szerepre.
Éppen elegendő információt adott. Nem túl sokat, nem is túl keveset.
Annyit, hogy felkeltse Ann érdeklődését, és előmozdítsa a kapcsolatukat.
Nála volt Rothko papírra festett alkotása
becsomagolva valami…
Talán kartonpapírok közé.
Megkérdeztem, hogy kicsomagolhatjuk-e.
Jimmy megtette. Nem volt semmi szokatlan.
És nagyon gyönyörűnek találtam.
Nagyon gyönyörűnek.
Ha tárgyakba is lehetséges beleszeretni,
az én szerelmem a festészet.
Tudom, nem emberi lényekről van szó,
és hogy van egy határ, de valódi izgalom lett rajtam úrrá
azon műalkotások miatt.
Aláírással a hátulján, dátumozva. Nagyon jól nézett ki.
Természetes, hogy az ember kíváncsi, ezt akkor is így gondoltam,
ezért kérdezősködtem.
„Elmondaná, honnan való, és kinek a tulajdonában volt?”
Egyértelművé tette, hogy titoktartási szerződés köti.
Nem árulhatta el a tulajdonos nevét.
Lassanként különböző részletek derültek ki a dolog hátteréről.
Az első történet „Mr. X”-ről szólt.
Később ezt módosították, de először „Mr. X” volt a sztori középpontjában.
Egy nagyon tehetős család. Európából érkeztek.
Mexikóba mentek, ami nem volt szokatlan a háború után.
A férfi a feleségével New Yorkba jött.
Festményeket vásároltak egy bizonyos Alfonso Ossorio közvetítésével.
Alfonso Ossorio Long Islanden élt.
Ha úgy tetszik, Jackson Pollock egyik mecénása lehetett.
Állítólag ő kötötte össze az anonim gyűjtőt a művészekkel.
Számos műalkotást megvásároltak, nem ez az egyetlen, van több is.
A mexikói, bár nem szerette az absztrakt művészetet,
hazavitte a festményeket Mexikóba.
Hogyan? Lovaskocsival?
Mexikóba viszi a festményeket, és hermetikusan lezárva
beteszi őket a pincébe.
A férfi a fiának adta a műalkotásokat,
ifjabb „Mr. X”-nek.
A fiú pedig most eladná őket.
Olcsón, mert nem érdekli a pénz.
Mintha a gazdagokat nem érdekelné.
Tapasztalatom szerint őket jobban érdekli, mint a szegényeket.
Ez egyike azoknak a történeteknek, amelyekben pár részlet valós,
vagy hogy úgy mondjam, csábítóan valóságszerű,
így az, aki hiszékeny, szépen bevette az egész maszlagot.
Nem így szokták a szélhámosok?
Épp eleget adnak ahhoz, hogy hihető legyen.
Azt gondoltam: „Istenem! Micsoda felfedezés!”
A kikiáltási ár 33, 34, 35 millió dollár.
36 millió dollár! Harminchat millióért Mr. Stefané.
Negyvennyolc! Charlié 48 millióért!
Az absztrakt expresszionizmus szárnyalt a 2000-es években.
Ötvenhétmillió dollár. Ennyiért Elizabethé.
31-ES TÉTEL
Ami addig egy normális piac volt, hirtelen nevetséges módon felpörgött.
És a tárgyak onnantól tízszer annyiért keltek el, mint azelőtt.
Az absztrakt expresszionisták alkották az első olyan amerikai művészcsoportot,
amely nemzetközi hírnévre tett szert.
Közéjük tartozott Jackson Pollock, Mark Rothko,
Barnett Newman, Lee Krasner, Robert Motherwell
és persze Willem de Kooning.
Nem igazán számítottak arra, hogy közönségre vagy gyűjtőkre lelnek.
Szóval hatvanötmillió dollárért?
Köszönjük!
Számos absztrakt expresszionista festő alkotásainak akkori ára miatt
talán kecsegtetőbbé válhatott azok hamisítása.
A történetből megtudtam, hogy a festményeket
az 50-es évek végén és a 60-as évek elején vették igen olcsón,
ami hihető volt.
A művészek akkor éheztek. Nem csak eladni szerettek volna.
Komolyan szűkölködtek.
Pollock a festményeivel kényszerült fizetni
a helyi boltokban az élelemért és az italért.
Ezért az, hogy akkoriban valaki
nagyon olcsón juthatott hozzá az alkotásokhoz, nem meglepő.
És ne feledjük,
hogy amikor ez az ismeretlen „Mr. X” állítólag megvásárolta őket,
egyáltalán nem voltak drágák.
Öt-tízezer dollár volt az áruk.
Ezeket a festményeket sosem állították ki,
ismeretlen az eredetük, nincsenek rendesen dokumentálva.
Az eredet kulcsfontosságú.
Ismernünk kell, honnan származik az adott festmény.
Eredetigazolás. Egyszerűen fogalmazva: a tulajdonosok listája.
Ideális esetben a műalkotás a jelenlegi tulajdonosától visszakövethető
egészen az alkotó műterméig.
De legalább valami dokumentumnak kellett volna igazolnia,
hogy mikor született az alkotás, és ki birtokolta.
A lánytestvérének lehetett ilyenje,
de valószínűleg megsemmisült.
Egy gömbölyű történettel érkezett. Semmi kétség.
Teljesen ködös.
És ezt nem szabadott volna elfogadniuk eredetigazolásként.
Az ember arra gondolna, hogy legalább
az egyik festmény feltűnik a háttérben egy fotón
amin a művész látható a műtermében.
Gyakran találunk feljegyzéseket egy műalkotás létezéséről,
de az sosem tökéletes. A papírok hamisíthatók.
A nagy gyűjtők Walter Chryslertől kezdve,
Roy Neubergeren át, Joe Hirshhornig mind ezt csinálták.
Festők műtermébe látogattak, és nagy mennyiségben vásároltak olcsón.
És készpénzben fizettek.
Számomra hihető volt.
Elhittem, amit hallottam.
Voltak rejtélyes elemei, de az eredetigazolásnál ez előfordul.
És reméltem, hogy idővel megoldom a rejtélyt.
A Rosales által a galériába hozott alkotások közül
egy sem szerepelt a művészek raisonné-katalógusában.
A raisonné-katalógus egy átfogó jegyzék
egy adott művész hitelesített munkáiról.
Mindenki által elfogadott, hogy létezhetnek valódi alkotások,
amik nem szerepelnek a katalógusban,
mert a szerzők akkor nem tudtak róluk,
de ettől eltekintve ez egyfajta biblia.
Mit tehetsz? Elmész a raisonné-katalógus készítőihez,
és kikéred a véleményüket.
Amikor először láttam azt a festményt, ha jól emlékszem…
És történetesen David Anfam, a londoni szakértő
épp a városban tartózkodott, és megmutattam neki.
Azonnal véleményezte,
ahogy arra számítottam, és gyönyörűnek nevezte.
„Ez egy Rothko.”
Azonnal felismerte Rothko munkáit.
Elismert szakértője volt Rothko művészetének
és az absztrakt expresszionizmusnak.
A Nemzeti Galéria és a Rothko család megbízásából
ő készítette a raisonné-katalógust, ami Rothko műveinek bibliája.
Ez sokat jelentett. Azt, hogy valódi.
AZ ÁTVERÉS MŰVÉSZETE
Egy mesterszélhámostól azt kapod, amire vágysz.
A BIZALOMJÁTÉK CÍMŰ KÖNYV SZERZŐJE
A jó szélhámosok szuper pszichológusok,
tisztában vannak az emberek igényeivel.
Tudják, mire vágyunk.
Értik a hitet és a reményt.
Rosales azért volt ott, hogy demonstrálja,
megbízható személyiség,
aki szereplője a művészetek világának.
Árverésekre járt, megnyitókra, és műalkotásokat vásárolt tőlem.
Aki megnyitókra és nyilvános összejövetelekre jár,
az nem bujkál.
Egy lenyűgöző macska-egér játék volt,
mert minden egyes új festmény kapcsán, amit Glafira bevitt,
Ann megpróbált tőle információt kicsikarni „Mr. X”-ről,
Glafira pedig azt mondta:
„Annyit mondok, nagyon elégedett a munkátokkal.”
Ne feledjük, a Knoedler csak évi egy-két hamisítványt értékesített!
Ha utólag a teljes számot nézzük, azt mondhatjuk: „Te jó ég!”
Nem egyszerre tolták be talicskával.
Ez az elnyújtott adagolásról szólt.
Lassan, folyamatosan. Ez volt a terv.
Glafira egy kis termetű, csendes hölgy.
Nem ilyennek képzelünk valakit,
aki műkincsekkel foglalkozó nemzetközi bűnöző.
De tudjuk, hogy a párjának van köze a képzőművészethez.
Csak hogy meglegyen, elárulná a nevét?
A nevem José Carlos Bergantinos Díaz.
GLAFIRA ROSALES PÁRJA
Kicsoda Bergantinos?
Kicsoda Glafira Rosales?
Állítólag van egy galériájuk New Yorkban,
állítólag van egy galériájuk Sands Pointban.
Hamisítványok csempészésével vádolták meg őket Spanyolországban.
Bergantinost 2006-ban beperelték
különféle dokumentumok meghamisításáért.
Intő jelek lengték körül.
Voltak jelei annak, hogy ha cselszövésről van szó,
márpedig ez nyilvánvaló, akkor ő benne van.
Ann Freedman vezette a galériát.
Találkozott vele?
Sosem találkoztam vele. Soha.
Az asszisztenssel sem. Nem ismerek senkit.
Akár Bergantinos, akár Glafira volt, alapos kutatómunkát végzett.
Olyankor szemelsz ki egy Annhez hasonló célszemélyt,
amikor ingatag a karrierje, és szüksége van egy ilyen lehetőségre.
És ez az egyik dolog, amire a Glafirához és Bergantinoshoz hasonlók alapoznak.
Egy szélhámos nem beszél sokat.
Inkább csendben figyel.
És Glafira ebben hihetetlenül jó volt.
Mikor megjöttek az alkotások, Ann egyből szakértőkhöz vitte őket.
Ezt teszik a műkereskedők.
Eredetigazolással vagy anélkül.
A Nemzeti Művészeti Galéria kiadta a raisonné-katalógust
Mark Rothko papírra vitt alkotásairól.
Levelet írtak Ann-nek két Rothko-festménnyel kapcsolatban.
Azt írták: „Megvizsgáltuk az alkotásokat.
Szeretnénk őket betenni a katalógusba.”
Szóval Ann elment a vezető konzervátorhoz,
a Mark Rothko-hagyaték konzervátorához, akitől megkapta az állapotjelentéseket,
amelyek pozitív megállapításokat tettek a műalkotásokról.
„Rothko stílusjegyeinek klasszikus példája.”
A hölgy festmények százait gondozta,
mégsem talált rendellenességet,
amikor a festmények fizikai kialakítását vizsgálta.
A következő egy Pollock-kép volt,
azután pedig hét Richard Diebenkorn-festmény érkezett.
Olyan volt, mintha kiaknázatlan területet fedeztünk volna fel.
Végül felvettem egy szakértőt, E. A. Carmeant,
hogy irányítsa az ehhez szükséges kutatómunkát.
Teljesen megbíztam a szakértelmében.
Teljesen biztos volt benne, hogy valódiak, és ezt írásba is adta.
Mindenáron el akarták hinni, hogy a képek valódiak,
mert az lett volna a legjobb mindenkinek.
Itt egy hatalmas felfedezés,
eddig ismeretlen festmények tárháza,
a XX. század legnevesebb művészeinek keze munkája.
És szerintem, ha valamit nagyon el akarsz hinni,
igyekszel nem tudomást venni az intő jelekről.
Pedig rengeteg volt belőlük.
A szakértők, akikhez fordult, igazolták a művek valódiságát.
Így vagy úgy, de megtették.
És amikor a szakértői megerősítették azt,
amiben ő is hitt,
Ann fejest ugrott ebbe az egészbe.
A GYŰJTŐK
A műtárgyak csúcskategóriás árucikkek,
rendkívül szűk közönséggel.
Exkluzívak, elvégre a világ legnagyobb művészeiről van szó.
Nincs olyan sok alkotásuk.
És nagypénzű emberekről beszélünk,
akik komoly ritkaságokat akarnak gyűjteni, amit mások nem szerezhetnek meg.
És amikor ezek a tényezők mind együtt vannak,
valaki pedig előáll egy új felfedezéssel, az elég csábító.
De Soleék nagyon okos emberek.
Domenico a Harvard Egyetem jogi karán végzett.
Nagyon kifinomult ember.
Lenyűgöző műgyűjteménnyel rendelkeznek.
Meglátogattuk egy barátunkat, aki azt mondta:
„Ha New Yorkba mentek,
meg kell látogatnotok egy kedves barátnőmet.
Valószínűleg ő Amerika legjobbja. A neve Ann Freedman.”
A SOTHEBY'S ÉS A TOM FORD INTERNATIONAL ELNÖKE
Nem ismertem őt. Semmit sem tudtam a Knoedlerről.
Szó volt egy Scully-festményről, ami nagyon tetszett.
„Miért nem hívjuk fel Annt, hátha van Scully-festménye?”
Akkor pont nem volt ilyenem, de azért meg akartam ismerni őket.
Szép kis hely volt.
Felmentünk a lépcsőn egy irodába, ahol leültettek minket.
Volt ott pár, festőállványon lévő letakart műalkotás.
Azt kérdezték, mi van a fehér színű lepel alatt?
Én azt feleltem, egy Rothko.
„Ó! Imádjuk Rothkót! Nézzük csak meg!”
Leleplezték a két festményt. Az egyik Rothko-alkotásnak tűnt,
a másik meg Jackson Pollock művének.
Mi meg: „Hű! Ezt nézd!”
Elállt tőle a lélegzetünk.
NÉVTELEN MŰ 1956-BÓL OLAJFESTMÉNY VÁSZNON
Ilyen nem történik mindennap az emberrel.
Persze érdeklődtünk róluk.
Bizonyos értelemben rászedték őket,
de mind tájékozott emberek voltak.
Az üzleti és a szakmai életben egyaránt járatosak voltak,
valamiért mégis mindannyiukat megigézte
ezeknek a képeknek a varázsa.
Szerintem az a mentalitás, ami miatt De Sole ennyire beleszeretett abba,
amit Rothko művének hitt,
az a fajta mentalitás gyakran tetten érhető olyan gyűjtőknél,
akik hamisítványt vásároltak.
A „beleszeretni” ige jól jellemzi azt a folyamatot,
mely során ignoráljuk, vagy elnézzük a hibákat,
pont úgy, ahogy az új szerelmünk hibáit is elnézzük.
Ez simogatja az ember egóját.
Ez egy olyasmi, amit a házadban vendégeskedőknek
mindenképp meg kell mutatnod.
Vajon ha hirtelen a hőn áhított Rothko-kép
felbukkan a piacon,
kérdezősködni fogsz, vagy megveszed?
El kell mondanom, hogy nem ez a szakterületem.
Nem vagyok szakértő.
A festmények nagyon jól néztek ki, és igazság szerint
a tanácsadónknak, aki igazán kifinomult műértő,
szintén nagyon tetszett.
A nyolcmillió dollár soknak hangzik,
ugyanakkor egy Rothko-képért ez igazából alacsony árnak számít.
Egy jó Rothko-festménynek abból a korszakból
igazából ennél jóval magasabb az ára.
Nem kérdezősködtek sokat.
Teljesen lenyűgözte őket a festmény.
Domenico az árat tartalmazó számlán kívül ragaszkodott ahhoz is,
hogy nyújtsanak hitelességi garanciát,
ezért Freedman adott egy többoldalas dokumentumot,
amin szerepelt minden „szakértő”,
aki látta a festményt, és hitelesítette azt.
De Sole festménye kapcsán szakértőként szerepeltettek,
és ennek révén keveredtem bele az ügybe.
Nem vagyok Rothko-szakértő.
Nem emlékszem, hogy láttam volna a festményt.
GRATULÁLUNK, HOGY MEGVÁSÁROLTAK
De Sole tudta, hogy nincs róla eredetigazolás.
De Sole tudta, hogy a tulajdonos, vagyis az eladó ismeretlen.
Tény, hogy ezt mindannyian tudták.
De Sole festménye a Beyelerbe került, és hihetetlen, de kiállították,
méghozzá az úgynevezett Rothko-termekben. Imádok mesélni erről.
Ernst Beyeler volt az egyik legjelentősebb műkereskedő,
aki egy teljes kiállítást szentelt Mark Rothko műveinek.
De Sole Rothko-képe külön falon lógott.
Ahogy beléptél a Beyelerbe,
rögtön ott volt.
Ernst Beyeler akkor még élt,
de nem voltak kétségei.
Befogadta.
Még egy ok, hogy azt higgyük, valódi kincs van a birtokunkban.
Fel kellene tenned a kérdést: „Miért jutottam hozzá?
Miért kaptam meg ilyen jó áron?”
A HAMISÍTÓ
Amiben sok szakértő egyetértett
már a kezdetekkor, az az, hogy nagyon valószínűtlen,
ha nem lehetetlen, hogy egyetlen ember mesterfokon elsajátítsa
ilyen sok művész stílusát.
Rendkívüli dolog volt, amit senki sem feltételezett,
aki megvizsgálta a festményeket.
Következik a nap kedvence.
Egy illető, aki felkeltette a figyelmünket,
de nem pozitív értelemben.
Mai kiválasztottunk egy 75 éves festő, aki a műveit kezdetben
pár száz dollárért árulta, később viszont milliókért.
Amit Pei-Shenről tudunk,
az az, hogy amikor Kínában élt, tehetséges festő volt.
Az Államokba költözve művészként nem sikerült érvényesülnie.
Ez nagyon frusztrálta őt,
hiszen úgy jönnek ide, hogy Kínában már nagy nevet szereztek maguknak.
Itt meg nem ismeri őket senki.
Ezért egy művészeti iskolában tanult.
Az Art Student League egy manhattani iskola,
ahol olyan nagyságok, mint Alexander Calder vagy Pollock
is képzésben részesültek.
PEI-SHEN OSZTÁLYTÁRSA
Egyrészt egyértelműen zseni volt,
másrészt tanulmányozta hét-nyolc különböző
„abex” festőművész technikáját.
Méghozzá igen behatóan.
A kínaiaknál évezredes, vagy talán még régebbi hagyománya van
a pontos másolásnak. Egy tökéletes másolat készítése
a tiszteletadás legmagasabb szintje,
amivel egy művész emlékének adózhatsz, tesztelve a saját képességeidet is.
Ez évszázadokra, sőt évezredekre nyúlik vissza.
Az eredetiség nem számított erénynek.
Semmi sem jön szívből. Ez csak mások technikájának a másolása.
Nem csak a műveket, de iPhone-okat
és a legújabb technikai fejlesztéseket is lekoppintják.
Elgondolkodtató, ha egy kínai művész vagy, aki képes előállítani olyan alkotásokat,
melyeket szinte senki nem tud megkülönböztetni a valódi remekművektől.
Ügyes. Van tehetsége.
De mégsem egy Picasso vagy Matisse.
A Mark Rothko-mű egy rémes másolat.
Fantasztikus hamisítványok.
Glafira és Bergantinos többeket is felvételiztettek,
erre a munkára toboroztak embereket,
és végül Pei-Shen mellett döntöttek, mivel ő volt a legjobb,
és több művészt is utánzott.
Amikor Pei-Shen elkészítette a képeket, azok frissek voltak.
Nem az 50-es és a 60-as évekből származtak.
Szóval Pei-Shen megfestett egy képet, majd elvitte Bergantinoshoz,
aki különböző módszerekkel valósághűen öregített rajta.
Repedések és por kerülhetett rá.
A keretnek abból a korból kellett származnia.
Sőt, még a vászonnak is.
Ezért Bergantinos beszerzett anyagokat, nyers matériát,
egy öreg vásznat és egy megfelelő keretet.
Szorosan együttműködtek.
Szükségük volt Pei-Shen művészetére, Bergantinosnak pedig
a kor és a hitelesség megjelenítéséhez el kellett végeznie az utolsó simításokat.
A bankszámlámon látható, hogy nem volt bevételem.
Továbbra is szegény művészember vagyok. Tennék én ilyet?
Kezdetben nagyon alulfizették.
De később ellátogatott a 67. utcában lévő Armory Art kiállításra,
ahol meglátta az egyik saját munkáját a Knoedler Galéria standján.
Ekkor visszament Rosaleshez, és azt mondta:
„Több pénzt akarok.”
Carlos! Hogy ismerte meg Pei-Shen Quiant?
Festményeket vettem tőle,
amikor még…
kint festett az utcán.
Időnként pénzre volt szükségem,
megvettem tőle valamit, aztán eladtam, ahogy mindenki más.
És Rosales lehetett az a fiúja segítségével,
aki az alkotásokhoz kitalálta a fedősztorit.
Kitűnően végrehajtották.
Ne feledjük azt sem, hogy Glafira Rosalesnek
egyedül kellett megpróbálnia eladni a festményeket!
Még ha lett is volna kapcsolata azokkal a gyűjtőkkel és galériákkal,
akiknek Ann Freedman értékesített, Rosalest csak kinevették volna.
Mindenki az összképet látja.
Elmész a Modern Művészetek Múzeumába, vagy a Metropolitanbe,
ahol meglátsz egy kiállított festményt. Még egy szakértőnek sem jutna az eszébe,
hogy valami nem stimmel vele.
Megbízol a múzeumban meg a komplett infrastruktúrában,
ami ellenőrizte a festményt.
A Knoedler kiváló hírnévnek örvendett,
és emiatt az emberek talán sosem gyanakodtak.
Folyamatosan egyre többeknek tetszett a mű.
Nem csak tetszett nekik. Meg akarták szerezni.
Az előtte állóknak láthatóan felragyogott a szeme.
Rendkívül erős volt a vágyakozás a festmények iránt.
VÉGÜL TÖBB MINT 60 HAMIS FESTMÉNYT
ADTAK EL 80 MILLIÓ DOLLÁRÉRT
Aki az úgynevezett másodlagos műkereskedelemben érdekelt,
vagyis az egyik féltől felvásárol,
egy másiknak pedig elad,
az tudja, hogy a 100%-os haszonkulcs ilyenkor általában normálisnak nevezhető.
Ez esetben viszont az eladások 200-800 százalékos hasznot termeltek.
Ilyen tízévente csak egyszer történik.
Ezt minden másodlagos műkereskedő tudja.
Ha valami folyamatosan ilyen mértékű hasznot termel,
akkor van ok az aggodalomra.
Nem csak én hittem ezekben a műalkotásokban.
Nem Ann Freedman állt szemben a világgal.
Mindenki lelkes volt.
A műértők világa el akarta hinni.
Nem voltak elrejtve.
Elbagatellizálva sem.
Teljesen szem előtt voltak az egész világ számára,
és nyilvánosságot kaptak.
TASCHEN HATSZOR ÁLLÍTOTTA KI A HAMIS ROTHKO-FESTMÉNYT
Ann nagyon szerette volna… hogy azok a festmények valódiak legyenek,
mert akkor vezető egyéniség válhatott volna belőle
a műkereskedők világában.
Mindenki felett állhatott volna.
És hagyta, hogy ez megvezesse.
TÚL SZÉP, HOGY IGAZ LEGYEN
GYŰJTŐ
Jack Levy elment a galériába,
és meg akarta venni az egyik Jackson Pollock-képet.
Azt mondta: „Megveszem ezt a festményt,
de be akarom vizsgáltatni az IFAR-ral.”
IFAR FOLYÓIRAT
A Nemzetközi Művészetkutató Alapítványt azért alapították,
hogy bonyolult eredetiségi és hitelességi kérdésekkel foglalkozzon.
Szinte egyedül mi foglalkozunk ilyesmivel.
Mr. Levy úgy állapodott meg, hogy ha mi nem igazoljuk, hogy a kép Pollock műve,
visszakapja a pénzét.
Az eredetiség kérdése nagyon zűrös dolog a művészet világában.
Az egyik dolog, ami a hamisítóknak kedvez,
hogy ha valami nem tetszik,
vagy kétségeid vannak, akkor azt inkább magadban tartod.
Voltak szakértők, akik festményeket kritizáltak,
és beperelték őket.
A hitelesség ellenőrzése általában három részből áll.
Tudományos vizsgálatból, ideértve a eredetigazolást is,
majd szakemberek közösen megvizsgálják az alkotást.
Olyanok, akik sokat tudnak a művészről,
hogy megnézzék, a mű tükrözi-e a művész stílusát.
Azután ott van az úgynevezett anyagtulajdonság-vizsgálat.
A pozitív megállapítások mellett a festménnyel kapcsolatban,
ami első pillantásra valódinak tűnt,
túl sok negatív megállapítást is tettünk.
Az anyagvizsgálatnál feltűnt például, hogy új festék van egy régi vásznon.
Összevetettük egy másik Pollock- festménnyel ugyanabból az évből,
és a farostlemez teljesen másképp öregedett el.
Ezt nagyon gyanúsnak találtuk.
A stílus tekintetében aggodalomra a festékfelvitel módja adott okot.
A rajta látható zöldesbarna alapozás miatt.
Ez máshol nem látható. Még akiknek tetszett a kép,
azok is megkérdőjelezték.
Aztán ott az eredetigazolás kérdése. 16 oldalnyi dokumentumot csatoltunk arról,
hogy az eredetigazolás miért nem hiteles.
Pollock egy rendkívül jól dokumentált művész.
Már életében híres volt, az ég szerelmére!
A dokumentáció hiánya
egy olyan festménynél, amit Pollock a karrierje csúcsán alkotott,
amikor a Life Magazin azt latolgatta,
hogy ő Amerika leghíresebb festője.
Ez volt az egyik legelképesztőbb rész.
Ezen információk összessége miatt írtuk a jelentésbe,
hogy nem igazolhatjuk, hogy a festmény Jackson Pollock munkája.
Nem volt egyértelmű.
Ez a művészi közösség számára annyit tesz, hogy a festmény hamisítvány,
csak éppen diszkréten fogalmaztunk, és ezt többször el is mondtuk.
Valójában elrejtették a jelentést. Soha nem említették,
minket pedig évekig pocskondiáztak.
A galéria később azzal próbálkozott, hogy nem fogalmaztunk meg véleményt.
Úgy éreztem, Sharon nem akarja meghallani mindazt,
amit igyekeztem elmondani.
Az igenis egy vélemény volt,
hogy nem igazolhatjuk, hogy a kép Jackson Pollock munkája.
Ekkor Jack Levy visszament Ann Freedmanhez a Knoedlerbe,
és jogosan visszakérte a pénzét. „Adjátok vissza a kétmilliómat!”
Emlékszem, azt mondtam neki: „Jack, ha gond van,
visszacsináljuk.”
Másnak is ezt mondtam volna.
És a Knoedler visszafizette a vételár 100 százalékát.
Azt hinné az ember, hogy Ann Freedman és a Knoedler
ezen a ponton alaposan utánanézne a dolgoknak.
Ők azonban a festményt tovább árulták a Knoedler Galériában.
Az ár kétmillióról felment 11 millióra.
Idővel érezhető volt,
és ez tény, hogy a Pollock-festmények piaci értéke nőtt,
így több pénzt lehetett elkérni érte.
Sikerült eladni?
Nem.
Azonnal Glafirához fordultam, és szóltam neki,
hogy gyanú merült fel a képpel kapcsolatban,
és válaszul új információkkal szolgált.
Megtudtam, hogy három hét alatt
csodával határos módon a képnek lett egy új eredetigazolása.
MR. X ÚJ TÖRTÉNETE
A új történet már másképp szólt.
Ezúttal „Mr. X” egy meleg férfi volt, aki New Yorkba érkezett,
és egy bizonyos David Herberten keresztül vett képeket. A férfi szintén meleg volt.
David Herbert valóban műkereskedő volt az 50-es években.
A Sidney Janis Galériában dolgozott,
amely sok absztrakt expresszionista művészt képviselt.
A Betty Parsons Galériában is,
amely szintén több absztrakt expresszionista művészt képviselt.
Létező kereskedő volt, aki híres galériákban dolgozott.
„Mr. X”-et magához vonzotta az egész…
meleg műkedvelőkből, kereskedőkből és gyűjtőkből álló világ.
Ugyanakkor Svájcban ott volt a felesége és a gyerekei,
így oda nem vihette magával a festményeket.
Akkor fény derült volna a homoszexualitására.
Ami ugyancsak maszlag volt, és ellenőrzéssel ugyanúgy cáfolható.
A sztori folyton változott.
Alfonso Ossorio is benne volt, aztán később mégsem.
Az érdeküknek megfelelően David Herbert felé fordultak,
aki szerencséjükre már meghalt.
És mikor egyes elemek kihullottak a történet szövetéből,
ott a lyukakat más információval töltötték ki.
De látható, hogy… egy valamennyire hiszékeny
és ambiciózus műkereskedő, mint Ann Freedman, erre hogy ráharaphat.
David Herbert valóban létezett. Ez igaz.
Ann pedig bevett mindent, amit Glafira ehhez még hozzátett.
Nos, több mindent elárult.
Nem változtatta meg a történetét. Nem vont vissza belőle semmit.
A történet bonyolódott.
Nem emlékszem olyan pillanatra,
amikor kételkedtem volna benne, hogy igazat mond.
Megijesztett volna,
ha mondott volna valamit, utána pedig előállt volna valami mással.
Ilyen nem történt.
A Dedalus Alapítványt Robert Motherwell alapította 1981-ben.
Motherwell volt az absztrakt expresszionizmus egyik vezető művésze,
és sok szempontból a mozgalom szószolója is.
2007 elején Julian Weissman magánkereskedő, az egyik ismerősöm
elmondta, hogy van nála egy újonnan felfedezett Motherwell-kép.
GLAFIRA ROSALES JULIAN WEISSMANNEK IS ADOTT EL HAMISÍTVÁNYOKAT
Éreztem, hogy furcsa. Hogy torz.
Túl sok olaj volt rajta, túl sok volt a festékcsepp,
de pont úgy nézett ki, mint az adatbázisban.
Azt gondoltuk: „Oké, ez egy új felfedezés.
Új dolgokra leltünk, és ezek szerint Motherwell
1953-ban több festményt készített, mint gondoltuk.
Hitelesítő levelet kért tőlünk,
és ezt a levelet használta fel az eladáskor.
Az én hibám. Én tehetek róla. Jó pap is holtig tanul.
Még abban az évben Ann Freedman szólt, hogy nála van egy másik Elégia festmény,
ami elég rosszul nézett ki.
A saját Motherwell-képemmel kapcsolatban megerősítést kaptam.
Helen Frankenthaler 13 évig volt Motherwell felesége.
Ránézett az „Elégiára”, rámutatott, és azt mondta:
„Igen, ez Bob munkája.”
Ennél nagyobb megerősítés nem kellett.
Elsőre megfelelőnek tűnt az aláírás,
mert abban mindig van némi eltérés,
de ez olyan volt, mintha sablon alapján készült volna.
Valami nem stimmelt azokkal a festményekkel.
Visszamentek a Knoedlerbe Freedmanhez, hogy számon kérjék.
Azt hittük, nagy szívességet tettünk neki,
és ezért azt mondja majd: „Istenem! Köszönöm a figyelmeztetést,
mert abban a hitben üzleteltem velük, hogy a képek valódiak.”
És elmondta nekünk, hogy a kollekcióban nemcsak Motherwell-képek vannak,
hanem Rothko-, Pollocks- és de Koonings-festmények is.
Az ellenállás mértéke
a Knoedler részéről érthetetlen volt.
Ann válaszul vitába szállt velünk.
Előállt a David Herbert-sztorival,
hogy David Herbert mennyire közel állt Motherwellhez.
Miután ezt elmondta, kutatni kezdtünk, és kiderítettük,
hogy Motherwell nem ismerte Herbertet,
legfeljebb a hírét hallhatta valahonnan.
Ann őket közeli ismerősöknek, a képeket pedig eredetinek állította be,
nekünk meg azt mondta,
hogy a többi festőt jól ismerő szakértők szerint a festmények valódiak.
Nagyon megdöbbentett.
Azt elfelejtette megemlíteni, hogy először szerinte is valódiak voltak.
Azt is el kell mondanom, hogy 2006-ban láttam is az egyik ilyen Elégiát.
Ann irodájában volt a padlón.
Valószínűleg csak kitalálta, hogy látott nálam egy…
idézem: „Motherwellt a padlón.”
Olyannak tűnt… mint egy Elégia.
Sosem mutattam be festményt a padlón. Állványra tettem őket.
Én így szoktam.
Egy Motherwell-képnek tűnő festményt látok a padlón heverni,
amiről nem kér szakvéleményt.
Jack nem olyan, aki csak úgy rápillant valamire.
Hisz benne, hogy számít a szakvéleménye és a megítélése.
Amikor látott egy művet, azt minőségileg ki is értékelte.
Szóra sem méltattam azt a képet. Még… azt sem mondtam, hogy hamisnak tűnik.
Csak annyit kértem,
hadd bizonyítsam be, hogy eredetiek.
Hiszek bennük. Hiszek E. A. Carmeannek, aki jobban ismeri Motherwellt, mint Jack.
Senki sem ismerte úgy Motherwellt, mint E. A. Carmean.
E. A. CARMEAN MŰVÉSZETTÖRTÉNÉSZ-KURÁTOR
De persze nem utasítottam el, hogy akár tévedhetek is,
de vajon mi az első lépés…
ha ki akarom deríteni?
Azt mondtam: „Rendben,
szeretném a nálad lévő két festményt szakértői vizsgálat alá vetni.”
Akkoriban a legjobb szakértő az Egyesült Államokban,
vagy talán az egész világon, Jamie Martin volt az Orion Analyticalnél.
Nem bíztam a módszereiben.
Erős kétségek gyötörtek, mert Jamie Martin egyedül dolgozott.
Nem voltak munkatársai, asszisztensei, technikusai.
Senki, csak ő egyedül.
A galéria és Ann Freedman ültek a jelentésen.
Egészen 2009 januárjáig nem adták át nekünk,
és amikor megtették,
kivették belőle az utolsó négy oldalt, amelyek a legfontosabbak.
Rengeteg „bizalmas információt” távolítottak el.
A jelentés kérdésekkel és hibákkal volt tele,
és nehezen volt hihető, hogy korrektül álltak az ügyhöz.
A jelentésből kiderült, hogy a festmények hamisak.
Mindenféle furcsaságra fény derült.
Az alapozó egy akril-polimer emulziós festék volt.
Motherwell nem használt akril-polimer emulziós festéket
egészen 1961-62-ig.
A festmények alatt másik festmény volt,
melyet elektromos csiszolóval távolítottak el,
ami teljesen ellentétes Motherwell szokásaival.
Ann E. A. Carmean érveit hozta fel, amelyeket badarságnak tartok.
A Motherwell-festményeken például olyan pigmenteket találtak,
amelyek akkoriban még nem is léteztek.
Carmean szerint a gyűjtő otthonában kerülhettek rájuk.
A gyűjtő nem festő volt.
Ezen a ponton elkezdtem mérlegelni a lehetőségeinket,
és rádöbbentem, hogy itt egy óriási csalás zajlik.
Úgy döntöttem hát, hogy az FBI-hoz fordulok.
Olyan volt…
mint egy háború.
A hátam mögött zajlott, hogy odavessenek…
az FBI-nak.
Annyira egyértelműnek tűnt, hogy tudott róla.
Tudnia kellett volna, hogy hamisak a festmények.
Miért szóltam volna neki, hogy jelentem az FBI-nak?
Jack leülhetett volna velem,
hogy megvitassuk a festményekkel kapcsolatos aggályait.
- És nem tette? - Nem igazán. Csak megvádolt mások előtt.
Nem beszélgettünk az aggályairól. Sem a velem kapcsolatos aggodalmáról.
„Ann! Baj van. Nem szeretném, ha gondod lenne ebből.
Istenem! Először azt hittem, ezek eredeti képek,
de azt hiszem, tévedtem,
és szerintem te is tévedsz.
És tudom, hogy jót akarsz, mert ismerlek.
Évek óta ismerlek.”
Lett volna lehetőség emberi módon megbeszélni.
De nem így történt.
Hátba támadtak.
Megkapták…
a megfelelő… Elnézést! …választ.
De a módszer…
és ahogy megpróbálták tönkretenni…
a hírnevemet…
az egy külön történet.
Tudtam, hogy nagy durranás lesz,
mert vagy az összes eredeti, vagy mind hamis.
Tehát most vagy 80,7 millió dollár értékű hamis festményről beszélünk,
ami az amerikai történelem egyik legnagyobb képhamisítása,
ha nem a legnagyobb,
vagy egy csodálatos gyűjteménnyel van dolgunk,
amit a világ színe elé kell tárni.
Amint meggyőződtem róla, hogy a festmények hamisak,
tudtam, hogy egy hatalmas ügybe nyúltunk.
Glafira azt mondta, tévednek.
Tévednek, és nem igaz az állításuk.
Válaszul nyomatékosítottam, hogy mindent el kell követnünk, hogy bebizonyítsuk,
hogy Glafiráéknak van igazuk.
Ha olyan átverésnek esel áldozatul, amiben igazán hittél,
akkor valószínű, hogy kitartasz mellette a bizonyítékok dacára is.
Ilyenkor ahelyett, hogy kétkednél és elismernéd,
hogy tévedtél, inkább azt mondod: „Nem, igazam van.”
Ez a kognitív disszonanciából eredő pszichológiai folyamat,
amikor a világról alkotott képed és a bizonyítékok nincsenek összhangban.
Éreztem…
hogy a vádak miatt nem szabad tovább üzletelnem,
de ez nem jelentette azt, hogy a vádak helytállóak.
Hitt azokban a festményekben. Egészen a végsőkig.
Úgy értem, kitartott, amíg csak tudott.
Glafira Rosales lesz a célpontunk.
Mások büntetőjogi felelősségét is megpróbáljuk felderíteni,
de ő volt az, aki a képeket a galériába vitte.
Nem lehet tudni, hogy őt is átverték-e,
de amíg nem tisztázzuk, addig ő marad az elsődleges gyanúsított.
Mikor Ann Freedman megemlítette Glafira Rosales nevét,
a legelső dolgok egyike volt,
hogy felbéreltünk egy nyomozóirodát, hogy informálják le,
és egy-két héten belül kiderítették, hogy együtt él
José Carlos Bergantinos Díazzal.
Díazt 1999-ben lopott festmények kereskedelmével vádolták meg.
FTI NYOMOZÓIRODA
CHRISTIE'S KERESKEDŐHÁZ KONTRA CARLOS DÍAZ, AZAZ JOSE BERGANTINOS
Azt gondolnánk, hogy ha egy nonprofit cég magánnyomozót tud fogadni,
és ezeket tárja fel, akkor ezt Ann Freedman és a Knoedler Galéria is
ugyanúgy megtehette volna.
A galéria szerepe fontos volt, mert megkönnyítette a tranzakciót.
Abban viszont nem voltam biztos, hogy benne voltak-e a buliban,
vagy őket is átverték.
Vajon Glafira hazudott nekik?
Vagy az igazság valahol a kettő között van?
A nyilvánosság semmit sem tudott
a Knoedler Galéria ellen folyó ügyről,
arról, hogy vitatott lenne a galéria által értékesített műalkotások hitelessége.
Az egyetlen fellelhető sztori amiről olvasni lehetett,
az az volt, hogy a Knoedler Galéria és Ann Freedman útjai szétváltak.
Nyilván felmerültek kérdések a festményekkel kapcsolatban.
Addigra már esküdtszék elé idézték őket, így már az elején egyértelmű volt,
hogy az FBI és az államügyész is vizsgálódik.
Nyilvánvalóan tudni akarták, hogy Ann-nek milyen szerepe volt az ügyben.
Megkértek, hogy távozzak.
De én nem akartam.
Könyörögtem, hogy maradhassak, még ha el is veszítem
az igazgatói és az elnöki tisztségemet, sőt, akár a fizetésemet is.
Meglepetésként ért, hogy behívtak egy megbeszélésre,
ahol közölték, hogy azonnali hatállyal szabadságra küldenek.
Nem rúgtak ki, mert az következményekkel járt volna.
Szabadságoltak.
Megindokolták?
Nehézségekre hivatkoztak. „Így lesz a legjobb.”
És sosem felejtem el, amit Michael mondott:
„Lehet, hogy visszajössz, ami remek lenne, de lehet, hogy nem.”
Azt kérdeztem: „Michael! Ezt mivel tudom megmagyarázni?
Mit mondjak az embereknek?”
Mire ő: „Csak mondd, hogy kiújult a tüdőrákod!”
Mondom: „Tessék?”
„Igen, csak mondd, hogy kiújult, és pihenésre van szükséged!”
Nem sírtam el magam, és nem is keltem ki magamból.
Csak annyit mondtam:
„Rendben.”
Lekísértek a lépcsőn,
és azt mondták: „Fogd a zsebkönyved,
és mivel valószínűleg esni fog, itt ez az esernyő is!”
Elköszöntem.
És saját megrökönyödésemre…
azt feleltem: „Köszönöm.” Előtört belőlem a jó modor.
Ez történt aznap.
Más szokatlan dolog is történt aznap, de…
És nem esett.
Miután Ann Freedman elhatározta, hogy távozik a galériától,
azzal nyilvánvalóan űrt hagyott maga után, mert rendkívül sikeres volt
a munkájában, és jól ismert
és elismert személyisége volt a műértők világának, főleg a gyűjtők körében.
Nem tudtam, hogy pontosan mi történt,
ami miatt Michael Hammer ellenem fordult,
de egyértelműen ez volt a helyzet.
A Hammer Galériából kapott információkat,
melyek szerint Ann-nek még gondjai lehetnek ebből.
„Menekülj, és hagyd, hogy egyedül vigye el a balhét!”
A BUKÁS
GYŰJTŐ: PIERRE LAGRANGE
Pierre Lagrange.
„Az ezüst Pollock.”
Ez volt az első per.
A GYŰJTŐ SZERINT HAMIS A 17 MILLIÓS POLLOCK
Pierre Lagrange egy válás közepén volt.
Egy igen drámai válás közepén.
A válófélben lévő párok képesek
osztozni a házon, a gyerekeken és a jachtokon.
De a műtárgyakon nem.
Lagrange próbálta árverésre bocsátani a képet.
A Sotheby's nem indított új aukciót, mert kérdésessé vált az eredetigazolás.
Így hát Pierre Lagrange egy kiváló művészeti szakértőt kért fel
a festék elemzésére a festményén,
aki kiderítette, hogy a sárga festék
1970-ig nem volt kereskedelmi forgalomban kapható.
A műértők világában tudják, hogy Pollock 1956-ban halt meg autóbalesetben.
Ennyi. A játéknak vége.
Pierre Lagrange bemasírozott a Knoedler Galériába,
ahol falakba ütközött.
„Nem kell szóba állnunk veled.
Ez már elévült. Nincs mit tenni. Távozz!”
Ha pert akarsz a nyakadba, ilyeneket kell mondanod.
Távozásra kell kérni az embereket.
Ragaszkodott hozzá, hogy találkozzon Ann-nel a Carlyle-ban.
Te jóságos ég!
Persze előbb értem oda.
Öt-fél hat lehetett.
Azt hiszem, fotókon láttam Pierre-t korábban.
Így felálltam, odasétáltam, hogy kezet rázzunk, és azt mondtam:
„Pierre Lagrange! Ann Freedman vagyok. Nagyon örvendek!”
Ő meg erős akcentussal: „Ebben ne legyen olyan biztos!”
Teljesen fel volt pörögve.
Ann próbálta a dolgokat kedélyes mederbe terelni.
Ő meg tiszta erőből üvölteni kezdett:
„Ki foglak csinálni!
Felfogtad, amit mondtam?
Kicsinállak, és az életednek annyi lesz!
Véged!
A sajtó fel fogja kapni, és neked annyi!”
Lagrange szerint Ann így reagált:
„Ne húzza fel magát, Pierre!
Meglátjuk, találok-e másik vevőt a festményére.”
Igaz vagy hamis az az állítás, hogy ön azt ígérte, talál másik vevőt?
Szerintem nem mondtam ilyet.
Lagrange válasza: „Álljon meg a menet!
Én kint leszek a gödörből, és visszakapom a pénzem,
de egy másik gyűjtőt közben bepalizna?”
Valami olyasmit mondhattam, hogy szerintem a festmény eredeti,
és ha szeretné, hogy eladjam, megpróbálok benne segíteni.
Fontos momentum, hogy Ann Freedman
továbbra is kiállt a képek eredetisége mellett.
Véleményem szerint tudta, hogy hamisak,
vagy legalábbis tudnia kellett volna, így ez, más dolgokkal egyetemben
a stratégiája része volt, hogy azt leplezze.
PIERRE LAGRANGE VÁDJAI
Úgy gondolta, hogy saját szakértőre lesz szükségünk
a festékpigmentek kiértékelésére.
És nem állt szándékában arra a következtetésre jutni,
hogy Lagrange helyesen ismerte fel
a hamisítás tényét egyetlen tudományos elemzés alapján.
Lagrange perrel való fenyegetésének hatására
a Knoedler Galéria bezárta kapuit.
Kívülről így nézett ki: Perelnek? Bezárjuk a galériát.
Úgy gondoljuk, Michael Hammernek sok pénze volt,
ezért nagy valószínűséggel tudta,
hogy jogi és pénzügyi felelősséggel tartozik,
így hát elkezdte átcsoportosítani, és védeni a vagyonát.
Felismerte, hogy mivel szembesülhet.
Ez a döntés nem a Glafira Rosales-féle átverésre reagálva született.
Üzleti döntés volt a galéria bevételének alakulása alapján.
Már több mint egy éve fontolgatták.
VIZSGÁLJÁK A LEHETSÉGES HAMISÍTÁST
BEPERELTE A GALÉRIÁT
2011. december 1-je volt. Ma is pontosan emlékszem rá.
Kinyitottam a New York Timest.
Aznap reggel edzeni mentem.
Belépek a hálószobánkba, ott látom Eleanore-t.
- Sírtál és remegtél. - Remegtem.
A KNOEDLER GALÉRIA
Gyorsan rájöttünk, hogy ez nagyon rossz hír.
Kaptam egy fülest egy folyamatban lévő nyomozásról.
Egy FBI-nyomozásról.
Ez döbbenet.
Megdöbbentem.
Nem döbbentem meg.
Uramisten! Vajon hány éven át zajlott ez így?
Szerintem nem lehetett nem értesülni róla.
Egy igazi horrorshow volt.
Akkor jöttem rá, hogy hamis a festményünk. Semmi kétség nem volt bennem.
Nem húzódtam árnyékba, hogy így fogalmazzak.
Összefolyt minden, miközben válaszoltam a kérdezősködőknek.
Igyekeztem korrektül válaszolni. Nem tudtam, mi következik.
„HATÁROZOTTAN CÁFOLOM A VÁDAKAT, MELYEK SZERINT BÁRKIT FÉLREVEZETTEM VOLNA.
HITTEM A FESTMÉNY EREDETISÉGÉBEN AZ ÉRTÉKESÍTÉSKOR,
AHOGY MOST IS HISZEK BENNE.”
Még most is hazudik.
Azt mondta, hogy a festmény teljes mértékben eredeti.
„Adjon pár napot, és fel fogom fedni
a svájci eladó nevét.”
Mondom: „Rendben. Hívjon minél hamarabb!”
Azóta sem hívott.
Igyekeztem megtenni, ami tőlem telt. Minden követ megmozgattam,
hogy a festményeket minél előbb lenyomozzák.
Az ügyvédeimnek is megmondtam, hogy erre törekszem.
ÉS BENNEM OLYASVALAKIRE LELTÉL, AKI HISZ AZ IGAZSÁG NAPVILÁGRA KERÜLÉSÉBEN.
REMÉLEM, ENGEDÉLYEZED, ÉS SEGÍTESZ BENNE.
A BEISMERÉS 2013
Az egyetlen, aki biztosan az Államokban volt, Glafira Rosales.
Long Island-i otthonában tartóztattuk le.
Fennállt a szökés veszélye, így a bíró nem engedélyezte az óvadékot.
A nyomozás során
az ügyet egyértelmű csalásként kezeltem.
És valóban ütős bizonyítékokra bukkantam,
de azok mégsem lettek volna elegendőek, amennyiben esküdtszék elé kerül az ügy.
Ezért más nézőpontból közelítettem.
A pénz a New York-i galériákból
spanyol bankszámlákra került.
Ebből 90% azt a családot illetné, amely Rosales szerint a képek tulajdonosa,
neki pedig közvetítőként tíz százalék járna.
Hamar sikerült kiderítenem, hogy az összes pénzt megtartotta.
Ez két dologról árulkodik. Először is, a család nem létezik.
Másodszor, ez nála bevételként jelentkezik.
Több milliós bevétel,
ezért ellenőriztük, hogy bejelentette-e a külföldi bankszámláját,
illetve, hogy bevallotta-e ezt a bevételt,
és kiderült, hogy nem.
Ezért megvádolhattuk adócsalással,
ami igen sokat nyomott a latban,
mert nem csak adócsalást követett el,
de a tény, hogy megtartotta a pénzt,
egyben azt is bizonyítja, hogy tudja, hogy valami nem stimmel a festményekkel.
Hónapokig őrizetben volt.
Több év börtönbüntetés várt rá adócsalás miatt.
És akkor megtörhetett.
Tudta, hogy nem viheti el a balhét mindenki helyett,
és azt is, hogy sokban segítheti a nyomozást,
ha például elárulja nekünk, ki festette a képeket.
És ezt is tette.
Pei-Sen Qiannek hívják.
Eltűnt New York-i, Queensbéli otthonából,
miután a hírekben felröppent a nagy hamisítási ügy híre.
Meglepett, hogy a képeket egy queensi matematikaprofesszor festette.
Rengeteg bizonyítékot találtunk.
Találtunk egy borítékot „Mark Rothko-féle szögek” felirattal,
és több képzőművészeti könyvet.
Találtunk festékeket, és rengeteg dolgot,
ami pontos egyezést mutatott a Glafirának készített hamisítványaival.
Ha nem tudnánk, mi a helyzet,
azt hihetnénk, egy szenvedélyes festő.
És az is volt.
Qian beismerte, hogy másolataira ráhamisította a festők aláírását,
de kitartott amellett, hogy meglepte, hány műkedvelőt
megtévesztettek a hamis Rothko- és Pollock-festmények.
Néhány hónappal később eljárás indult Quian ellen
az általa utánzott művészek aláírásának meghamisításáért,
és amiért hazudott az FBI-nak.
Hogy fülest kapott-e az érkezésünkről,
vagy sem, azt nem tudjuk, de Glafira letartóztatásáról tudhatott.
Az köztudott volt.
Szóval, szerintem nem maradt itt sokáig,
és ha már Kínában van, semmit sem tehetünk,
mivel Kína nem ad ki kínai állampolgárokat az USA-nak.
Ebédidőben kaptam a telefonhívást
azzal a hírrel, hogy Glafira vallomást tett,
miszerint…
az összes festmény… hamis.
NÉVTELEN, 1949-BŐL
A karrierjéből csaknem húsz évet
ezen műalkotások kutatásával, elemzésével, kiállításával és értékesítésével töltötte,
majd hirtelen egy pillanat alatt
kicsúszott a lába alól a talaj.
Képzeld el, hogy amire a karriered jelentős részét,
illetve az időd nagy részét fordítottad, arról kiderül, hogy egy hatalmas átverés.
Szörnyű.
Az a sok éves erőfeszítés és meggyőződés.
Számomra az lenne az a pillanat, amikor az addigi életem összeomlik.
Minden, amit addig mondtam,
és a teljes világom darabjaira hullik.
Sok mindent megélt már, de az lehetett élete egyik legrosszabb napja.
De levegőhöz kellett jutnom. És törvényesen eljárni.
ARCOK EGY KÉPHAMISÍTÁSI ÜGY MÖGÖTT
TÍZ PERT INDÍTOTTAK ANN FREEDMAN ÉS A KNOEDLER GALÉRIA ELLEN
KILENC ESETBEN PEREN KÍVÜLI MEGEGYEZÉS SZÜLETETT
TÁRGYALÁSRA EGY ESETBEN KERÜLT SOR
75 éves vagyok. Sok emberrel volt dolgom a világ minden tájáról.
Egy kőkemény üzleti világban.
Ők a legrosszabbak, akikkel eddig dolgom akadt.
De Soleék a pénzüket akarták.
A tárgyalás előtt ilyen ajánlatot nem kaptak.
Egy abszurd ajánlatot tettek. Csak annak tudom nevezni.
Azt mondtam: „Rendben, akkor harcolunk.”
A TÁRGYALÁS
Domenico De Sole beperelte a már nem működő galériát,
Michael Hammert, aki még mindig tulajdonos volt,
és magát Ann Freedmant is.
De Soleék nemcsak a pénzüket akarták visszakapni,
de nagy hírverést is akartak, mert baromi dühösek voltak,
és Ann Freedmant nem ártatlan áldozatnak tekintették,
hanem valakinek, aki szándékosan megkárosította őket.
De ennek persze sok köze volt Mr. De Sole státuszához a Sotheby's-nél.
„Kinek hiszitek magatokat? Velem akartok ujjat húzni?”
Az az érzésünk, hogy ez bosszú és igazságszolgáltatás volt egyben.
Nem akart mást,
csak harcolni.
8,3 MILLIÓS ROSSZ BEFEKTETÉS
A tárgyalást a díszteremben tartották
a déli régióban, ami hatalmas.
Teljesen megtelt emberekkel.
Domenico forrongott.
Az ügyvédjei mellett ülve
folyton gesztikulált a hallgatóság felé, mintha azt kérdezné:
„Elhiszitek ezt a baromságot?”
Figyeltem Ann Freedmant, és ölni tudtam volna a tekintetemmel.
Eleanore nagyon elérzékenyült a tanúk padján,
amikor arról beszélt, úgy érzi, elárulta őket valaki,
akiről azt hitték, megbízható.
Dühösnek, elkeseredettnek és szomorúnak vallotta magát.
Nagyon érzékeny személyiség vagyok.
Örömteli és szomorú helyzetekben is sírok.
De ez felszakította a sebeket,
és remélhetőleg az esküdtszék tudta, hogy őszinte vagyok.
Szerintem színjáték volt, de jól csinálta.
Ann Freedmant nem nevezhetik közeli barátjuknak.
Csak egyszer jártak a Knoedlerben.
Feltörtek az érzelmeim,
és én hagytam, mert őszinte érzések voltak.
Voltak nagyon vicces pillanatok is.
Az egyik „kamu-Rothko” végig a tárgyalóteremben volt,
és az emberek vitatkoztak, hogy a kisebb
vagy a nagyobb téglalapnak kellene alul lennie,
mert Rothko így csinálta.
És annyira abszurd volt,
mivel mind tudtuk, hogy nem Rothko festette a képet,
mégis azon vitáztunk, hogy vajon meg kell-e fordítani.
A modern művészet egy igen vicces momentuma volt.
Vajon fejjel lefelé van ez a festmény? Ez a hamis festmény?
A megdöbbentő igazság az volt, hogy hamisítványok kerültek eladásra,
mégpedig nem egy kis öreg, utcai árus néni által,
hanem egy szofisztikált galéria által.
Ha csak ezt vesszük,
már az is elég megdöbbentő.
Több fókuszcsoportot hoztam létre, hogy lássam az emberek reakcióját.
Egy vagyont költöttek a védekezésre.
Nem egyszer hallottam, hogy próbapert szerveztek, készültek.
Valaki engem alakított. Mi nem csináltunk ilyesmit.
A fókuszcsoportok szerint ez egy lóverseny.
Az egyik oldal meghallgatása ront a helyzetünkön, és elbillen a mérleg.
Aztán meghallgatják az én verziómat, és: „Jé, ez így egészen más!”
Úgy véltük, sokkal jobbak az esélyeink.
Tudtuk, hogy a tények és a törvény is a mi oldalunkon áll.
Az alapján, amit az ügyvédem mondott,
úgy éreztük, hogy megnyerhetjük.
Minden szalmaszálba belekapaszkodtak, de abszolút semmire nem hivatkozhattak.
És az ügyvédek azzal próbálkoztak Domenicónál,
hogy valaha ügyvéd volt.
Azt mondták: „Mr. De Sole! Tudnia kellett volna, hisz ügyvéd.”
Ő meg odafordult hozzájuk és így szólt: „Nem vagyok ügyvéd. Táskákat árulok.”
A tanúként felvonultatott szakértők
nagyon kínos helyzetben voltak.
Christopher Rothkót felkérték,
hogy a Knoedlernél nézzen meg egy elvileg az apja által festett képet.
Fél órát nézegette elölről, hátulról, majd annyit mondott: „Gyönyörű!”
Nehéz elképzelni, hogy valaki hamisítványnak tartja,
mégis gyönyörűnek nevezi.
Tudta, hogy a Knoedler műalkotásokat árul, szóval szerinte miért hívták?
Gyönyörű volt, ez igaz. De attól még nem valódi.
A festmények jók voltak, sok embert megtévesztettek.
Ann Freedman tudja ezt, és egy megállapítás,
hogy a kép gyönyörű, nem hitelesíti azt.
Egy másik szakértő azt mondta: „Én nem mondtam, hogy valódi.”
De kiderült, hogy az egyik képet elkérte,
hogy az egyik rendezvényén kiállítsa.
Ezért a bíróságon feltették a kérdést: „Gyakran kér kölcsön hamis képeket?”
Erre ő:, „Dehogy.”
Hátramenetbe kapcsoltak.
Szinte hallani lehetett a tolatást jelző pittyegést.
Volt, aki azt is letagadta, amit e-mailben leírt.
És mikor megmutatták neki,
letagadta, hogy az van benne, ami benne volt.
Nehéz volt ott ülni és hallgatni a szemérmetlen hazugságokat.
Szóval Ann ránézett a dokumentumhalmazra, amiben úgy bízott,
és azt mondta: „Nincs okom kételkedni ezen műalkotások valódiságában.”
És felteszi magában a kérdést:
„Hol vagytok, amikor szükségem van rátok?”
De meglep, hogy senki sem…
ismerte el, hogy tévedett.
Annt kivéve.
A legmeglepőbb pillanat egyértelműen az volt,
amikor Mr. Anfam eskü alatt vallotta, hogy soha nem látta a festményt.
Az tényleg rendkívüli volt.
Sosem látta a festményt, Ann Freedman csak egy fotót küldött neki.
Utoljára a galéria könyvelője tanúskodott.
Gyakorlatilag a teljes könyvelésen végigvezette a bíróságot.
Az adatokból kiderült,
hogy ha nem adják el 80 millióért azokat a hamisítványokat,
a Knoedlernek több millió dollár adóssága lett volna.
Vagyis az elmúlt évtizedekben kizárólag hamisítványok eladásával foglalkoztak.
Ekkor merült fel a bűncselekmény kérdése.
Ann Freedman és Michael Hammer
személyesen profitált az értékesítéséből
ezeknek a hamisítványoknak.
Nem én feleltem a költségekért.
Nem sok időt töltöttem odafent,
az úgynevezett számviteli szinten.
SZÁM SZERINTI LEBONTÁS 1995 - 2008 (13 ÉV)
De igen, ez komoly károkat okozott.
Egyértelműen kiderült,
hogy Hammer a galériát a saját pénztárcájának tekintette.
A céges hitelkártyát használta, amikor a feleségét Párizsba vitte,
vagy amikor vett egy 500 000 dolláros Mercedest.
Szerintem nem sokan tudták,
hogy egyáltalán létezik 500 000-et érő Mercedes.
Michael mindig…
nagyon lelkes volt, és örült,
hogy rábukkantam ezekre az alkotásokra.
Nehezen hihető, hogy a Knoedlernél
semmit sem sejtettek az egészből.
Szerintünk felülről irányították.
Ez az állítás egyértelműen hamis.
Mást állítani
teljesen észszerűtlen és valótlan.
És ami azt illeti,
sértő a család hagyatékára és az elvégzett munkájukra nézve.
Rengeteg tanúnk volt,
és elérkezett az idő, hogy Ann Freedman
és Michael Hammer is tanúskodjon.
Ann hozta a szokásos formáját,
szürke ruhában, leszegett fejjel.
Michael Hammer bejött a tárgyalóterembe
egy királykék bársonykabátban,
khaki nadrágban,
lebarnulva
és hullámos fehéresszőke hajjal.
És mindez februárban, New Yorkban.
A tárgyalóterem megtelt, nem volt egy szabad ülőhely sem.
Tudtuk, hogy aznap végre pont kerül az ügy végére,
és azt is, hogy nem lesz jó vége.
Nem hiszem, hogy volt valódi esélye annak,
hogy Ann Freedman és a Knoedler nyerjen.
Szerintem Ann Freedman nem akarta bíróságra vinni az ügyet,
tanúskodni pedig végképp nem akart, mert az ügyet lezárták nagyjából
egy órával azelőtt, hogy Michael Hammernek tanúskodnia kellett volna.
A jegyzőkönyvvezető, vagy kicsoda bejött, és szólt, hogy vége a tárgyalásnak.
Ennyi.
Ann Freedman és Michael Hammer tudták, hogy tovább ronthatnak a helyzetükön.
Bűntetőjogi…
következményekkel kellett volna szembenézniük,
ezért mentették azt, ami menthető.
Szerintem megtettem a magamét, ez elég nyilvánvaló.
Teljesítettem a kötelességemet, lelepleztem a csalást,
és akkor elérkezett az idő a megállapodásra.
Nekem furcsának tűnt,
hogy pont akkor, amikor tanúként meghallgatnának,
épp aznap akarnak megegyezni?
Nem akartak esélyt adni a védelemnek.
Nem mondom, hogy Ann Freedman tanúvallomásától tartottak,
pedig szerintem az emberek már várták.
Én a magam részéről meghallgattam volna, hogy bűnösnek kiáltják ki őket.
Érzelmileg most is felkavar.
És talán komolyabb következményei lettek volna
Ann Freedmanre, Michael Hammerre és a galériára nézve,
ha bűnösnek kiáltják ki őket.
Volt egy elképzelésük arról, amit korrekt megállapodásnak tartottak,
és amikor megkapták azt, amit annak véltek,
megállapodtak.
Hogy van az ügyfele?
Legyen szíves! Kérem!
Egyedül Rosalest ítélték el bűncselekmény miatt.
És végül letöltendő szabadságvesztésre ítélték.
Néhány hónapot kapott.
Egyesek csalódtak Glafira ítéletét hallva,
de gondoljunk csak bele, mit is sikerült elérnünk az ügyben!
Szerintem végeredményben a bíró gondolatmenete az volt,
hogy nem fog erre az egy emberre, aki, ha lehet így fogalmazni,
a rövidebbet húzta, egyedüliként lesújtani az igazságszolgáltatás.
Ráadásul csak ő tett vallomást, és működött együtt.
Az is sokat elárul Glafiráról, hogy nem mártotta be Annt.
Ha elhárítanád a felelősséget,
ha enyhíteni próbálod az ítéletet,
annál jobb a helyzeted, minél több embert lebuktatsz.
Ilyenkor a nyomás, hogy az ember másokat is feldobjon,
és ennek érdekében kitaláljon vagy kiszínezzen egyes részleteket,
óriási.
Hogy túl könnyen megúszta?
Nem tudom. Nem maradt egy vasa sem.
Börtönbe került, én pedig ott voltam aznap a bíróságon,
amikor vasra verve jelent meg.
Bizonyos értelemben ő volt az ügy középpontjában,
de egyfajta gyalog is volt ebben az egész játszmában.
A New York-i műtárgykereskedőt, Glafira Rosalest
Katherine Polk Failla kerületi bírónő kilenc hónapos házi őrizetre ítélte.
Failla idézte a védelem érveit, miszerint Rosales viselkedése
a barátjától elszenvedett erőszakból eredt,
aki a csalás kiagyalója volt.
Néha ráemeltem a kezem.
Voltak vitáink,
de megértem őt, és megbocsátottam neki,
hiszen tudom, hogy a vallomásával önmagát védi.
Azt hiszem, most Long Islanden él.
Kártérítés címén minden vagyonát elkobozták.
És úgy tudom, nem műtárgyakkal kereskedik.
A BIZONYÍTÉKOK ÁTTEKINTÉSE UTÁN
A KERÜLETI ÜGYÉSZ NEM EMELT BÜNTETŐVÁDAT ANN FREEDMAN ELLEN.
Látni akartam, hogy be tudom-e bizonyítani tizenkét esküdtnek
minden kétséget kizáróan,
hogy a galéria, bárki is vezette,
bárki is adta el a festményeket, tudta, hogy azok hamisak.
Ann nem tudta, hogy hamisítványokat értékesített.
Erről teljes mértékben meg vagyok győződve.
Egy irodában ültem vele, üzletet kötöttem vele,
ő pedig hazudott nekünk.
Ő a bűnös.
Ann Freedman nem áldozat. Ő egy értékesítő.
Azt hiszem, hogy a bibliai büszkeség és fösvénység bűnébe esett.
Vagy Glafira Rosales bűntársa volt,
vagy egyszerűen csak ostoba volt.
Képzelje magát Ann helyzetébe, lépésről lépésre!
Visszanézve már könnyű azt mondani:
„Rámutatok az intő jelekre, amelyek a 14 év alatt felbukkantak.”
Hogy akaszthatsz ki egy hamis Jackson Pollock festményt
a házadban, amin helytelenül betűzték az aláírást?
Tíz évig, vagy ki tudja, meddig lógott Ann Freedman házában.
Ann esetében a kérdés: „Mennyit tudott akkoriban?”
A később felszínre került információknak
ahhoz semmi közük.
Az a döntés született,
hogy nem tudjuk minden kétséget kizáróan bizonyítani a dolgot.
Korrektül jártak el,
a dolgok mélyére néztek, és nem ítélték el őt.
Megdöbbentő, hogy nem indítottak ellene eljárást.
Nem is tudom. Én…
Meglepődtem azon, hogy… Meglepett az egész. Az, hogy…
Nagyon meglepődtem.
Rejtélyes az egész, és rendkívül frusztráló.
HAJSZA KÉT SZÖKEVÉNY UTÁN
José Bergantinos Díazt amerikai vádak alapján Spanyolországban fogták el,
de az Egyesült Államoknak való kiadatásáig szabadlábra helyezték.
Minden bűntettet tagadott, és azt nyilatkozta,
hogy nem aggasztja a büntetőügy.
Egy spanyol állampolgár érinthetetlen,
és Spanyolországtól kell kérnünk a kiadatását,
a spanyol kormány azonban azt megtagadta, és ez elkeserítő.
SPANYOLORSZÁG, LUGO
GONI ÜGYVÉDI IRODA
Carlos! Miért döntött úgy, hogy visszatér Spanyolországba?
Mindig is ez volt az otthonom,
és a gyökereim is itt vannak.
- Nem a történtek miatt döntött így? - Nem.
Erőfeszítések történtek Bergantinos visszaszállítására
Amerikába, és bíróság elé állítására.
Mindeddig sikertelenül.
Mr. Bergantinos ártatlan, amíg be nem bizonyítják az ellenkezőjét.
ÜGYVÉD
Nem kell tárgyaláson igazolnia az ártatlanságát.
Tisztázzuk jogilag!
Az tehát az álláspontja, hogy mindent, ami a Knoedler Galériában történt,
kizárólag Glafira követett el?
Nos, hadd mondjam el…
Ne!
Nem tetszik neki a kérdés. Rendben.
Sosem voltam ambiciózus. Glafira ebben túltett rajtam.
Megbocsátok neki, hiszen ő a lányom anyja,
és a legjobbat kívánom neki.
Tudom, hogy nálam jobban megy a sora.
AZ INTERJÚ UTÁN
MR. BERGANTINOS MEGPRÓBÁLTA ELADNI „BOB DYLAN SZÁJHARMONIKÁJÁT” A RENDEZŐNEK.
Adjon érte, amennyit tud! Eredeti.
Hát persze!
Nem hivatalosan.
KÍNA, SANGHAJ
Hahó! Van itthon valaki?
Jó napot!
Üdv! Dokumentumfilmet forgatunk.
Ismer egy Qian Pei-Shen nevű idős férfit, aki itt lakik?
- Menjen fel, kérdezze meg ott! - Az emeleten?
- Itt felmehet. - Rendben.
Jó napot, asszonyom!
Nem ismer véletlen egy Qian Pei-Shen nevű idős férfit?
Qian Pei-Shen? Én vagyok Qian Pei-Shen.
Tessék? Maga lenne Qian Pei-Shen?
Jó napot! Egy dokumentumfilmet forgatunk
egy sanghaji művészről.
Feltehetnénk néhány kérdést?
Sanghaji művész…
Beszélt valakivel? Bejelentkezett?
- Szeretnénk beszélni Mr. Qiannel. - Ki adta meg ezt a címet maguknak?
Ő már nagyon öreg. Nem akar interjút adni.
QIAN PEI-SHEN FELESÉGE
Mert most már nem jár sehová,
itthon festeget magának.
Már nem árulja a festményeit.
Nem volt célom, hogy a hamis festményeimet eredetiként adják el.
Csak másolatok voltak, amiket otthon kiakaszthatsz.
Pei-Shen tudta, hová kerültek a festményei.
Először is a művészek nevében szignózta őket.
A mi szakterületünkön ez a megtévesztési szándék jogi fogalma.
Ha szignózol egy festményt.
Meglep, hogy a kínai festő el tudta hagyni az országot.
Hogy nem értesítették a hatóságokat. Tudták, kicsoda, és a többi.
Pei-Shen valószínűleg sosem tér vissza az Egyesült Államokba.
Ostobaság lenne tőle.
Igazán kár, mert Pei-Shen már hírnevet szerzett az eset miatt,
de következmények nélkül.
Nagyon nehéz dolog mások fejével gondolkozni.
Csakis Ann Freedman tudja, mit hitt vagy mit nem hitt. Senki más.
Nem elég, hogy nem vádolták meg semmivel, de még mindig kereskedik.
Galériát vezet.
Ez most komoly?
Ezek után nem akarna valami másba fogni?
Hihetetlen, hogy még mindig kereskedik, és saját galériája van,
és hogy az emberek hajlandóak üzletelni vele.
- Venne tőle festményt? - Nem.
Nem tudja elképzelni, hogy mostanában tőle vásárolna műtárgyat?
Nem.
Kizárólag akkor élem újra azt az időszakot,
és leszek dühös, ha a Madison sugárúton sétálva
Ann Freedmant egy kávéházban látom ücsörögni.
Egyrészt ez egy rendkívül különös ügy,
és azt mondod, hogy semmihez sem fogható.
Másrészt eltűnődsz rajta, hogy valóban olyan különös-e.
Hány hasonló dolog történik, amiről semmit sem tudunk?
A Knoedler-ügy árnyékot vetett a műtárgykereskedelemre.
Hogy ez meddig marad így? Nem tudom.
Amíg műtárgyak sok pénzért cserélnek gazdát,
addig fogunk még nagyszabású csalással találkozni.
Amíg emelkednek az árak, új művészek bukkannak fel,
újfajta rajongást és új kincseket találunk,
addig lesznek még ilyen ügyek.
Az ügy megnyitotta a műkedvelők világát egy új percepció, egy új megvilágítás felé
annak tekintetében, hogy hogyan hitelesíthetőek az ilyen műalkotások?
És vajon a műértők világa megtesz minden tőle telhetőt, hogy ezt megoldja?
Ez a művészettörténet egy fejezete.
A művészethez való hozzáállásunkról szól.
Tíz éve a mögöttem lévő festmény ötmillió dollárt ért.
A világ legnagyobb gyűjtői epekedtek utána,
most pedig az irodám falán lóg.
Megérinthetem, de értéktelen.
És azon morfondírozik az ember, hogy a művészet megtapasztalása
vajon megváltozik-e annak tudatában,
hogy a művészet nem is az, aminek mutatja magát.
MNUCHIN GALÉRIA
Szerintem csak akkor tisztázódna
ha az egész világon mindenki hinne az ártatlanságában.
És úgy hiszem, ez lett Ann életcélja.
Azt gondolom, a tetteim alapján fognak megítélni.
Nyilván követtem el hibákat, de hajlandó vagyok továbbra is
megtenni, amit csak kell, hogy kiérdemeljem az emberek bizalmát.
Azokat kérdezze, akik 80,7 millió dollárt költöttek a festményekre,
hogy ez vajon elég-e nekik!
A BEZÁRT KNOEDLER GALÉRIA HELYE
Csak annyit tehetek,
hogy folytatom.
2019 JÚLIUSÁBAN MEGEGYEZÉS SZÜLETETT A 10. ÉS EGYBEN UTOLSÓ PERBEN,
MELY EGY HAMIS MARK ROTHKO-FESTMÉNY 5,5 MILLIÓ DOLLÁROS VÁSÁRLÁSÁRÓL SZÓLT.
GLAFIRA ROSALES PINCÉRNŐKÉNT DOLGOZIK EGY BROOKLYNI ÉTKEZDÉBEN.
ANN FREEDMAN TOVÁBBRA IS FESTMÉNYEKET ÉRTÉKESÍT.
A feliratot fordította: Török Lajos