Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Det er en sand historie om falsk kunst.
Navne er ikke blevet ændret for at beskytte de uskyldige,
da nogle er ikke så uskyldige.
Ingen ønsker at blive narret.
Folk bliver narret af kunst, i højere grad end vi ved.
Direktøren for Metropolitan Museum blev engang spurgt:
"Hvor mange forfalskninger, tror du, kunne hænge her?"
Han svarede: "Jeg har ingen anelse."
Det er pinligt.
Hvad værre er…
…mener jeg, at de ikke vil stå ved…
…og indrømme, at de blev narret.
Jeg synes, det er meget let at se,
hvordan jeg blev så fanget
i begejstringen over kunsten.
De siger, at hun var en del af det kriminelle foretagende.
De siger, de er sikre på det.
Enten var hun medskyldig,
eller hun var et af de dummeste mennesker, der har arbejdet på et kunstgalleri.
Jeg var ikke vidende om, at jeg solgte forfalskninger.
Jeg var overbevist om, at de var rigtige. Og ægte og troværdige.
Jeg var overbevist.
KIG IGEN: EN SAND HISTORIE OM KUNSTSVINDEL
Det var meget pludseligt i starten.
Det begyndte med nyheden om, at Knoedler lukkede.
Det var chokerende , fordi Knoedler var
en velrenommeret institution i kunstverdenen.
Ingen kendte detaljerne om det før,
der begyndte at lække nyheder om forfalskningsskandalen.
En skandale til 80 millioner dollars har rystet kunstverdenen til aften,
og samlere undersøger deres mest værdifulde ejendele.
Det er nok den største kunstsvindel,
der er blevet opdaget i USA nogensinde.
I denne sag forfalskede den anklagede værker
af nogle af Amerikas mest fremtrædende kunstnere.
Et svindelnummer, der varede i næsten 20 år.
Det var en, der havde frækheden til at sige,
Jackson Pollock, Motherwell,
lad os tage nogle af de største navne i det 20. århundredes kunst.
Du har samlere, der har købt noget, der er flere millioner dollars værd…
Havde jeg mulighed for at købe en Rothko?
-…faktisk er det værdiløst.
Før de vidste, de var falske, troede folk, det var mesterværker
og hængte dem på museer.
Og et af landets vigtigste gallerier nogensinde var i centrum.
Knoedler Gallery var New Yorks mest velrenommerede,
delvist på grund af dets lange historie.
De overlevede Den Amerikanske Borgerkrig, to verdenskrige, hele det 20. århundrede.
De begyndte med at forhandle de gamle mestre og solgte til
folk som J.P. Morgan, Henry Clay Frick.
De solgte til Metropolitan Museum og Louvre.
I begyndelsen af 1970'erne fik Armand Hammer,
en af det 20. århundredes store industrifyrster og filantroper,
ejerandel i Knoedler Gallery.
Hans barnebarn, Michael Hammer, fik en ejerandel omkring 2001.
Michael Hammer overtog faktisk galleriet og gjorde Ann Freedman til leder.
Jeg var på Knoedler i lige under 32 år.
Ann Freedman havde ry for virkelig at kunne sælge kunst
og havde et godt forhold til samlere.
Det var min platform. Jeg arbejdede for Knoedler.
Knoedler var institutionen.
Og det var et galleri, der holdt trit med tiden og tendenser.
Ironisk nok er den eneste æra, de gik glip af,
de tidlige 50'eres abstrakte ekspressionisme,
hvilket selvfølgelig blev den æra, der ledte til deres fald.
Ifølge myndighederne står denne kvinde, Glafira Rosales, i centrum for svindlen.
En selvudnævnt kunsthandler.
Glafira Rosales kommer ind på Knoedler fra gaden
med påståede mesterværker i bagagerummet.
Man har en kæmpe skat af tidligere ukendte malerier til millioner af dollars.
Og alle kommer fra denne mystiske Glafira Rosales.
Det var et perfekt sammenfald.
Det var meget usædvanligt, at så mange forfalskede værker
kom gennem Knoedler og narrede så mange mennesker.
SVINDELNUMMERET BEGYNDER
Det var 1995, som jeg husker det.
TIDLIGERE KNOEDLER-MEDARBEJDER
Jimmy Andrade var en allround medarbejder.
Han tog sig af de ting, der dukkede op.
Betroet. Meget betroet.
Han sagde, at han havde en ven,
KNOEDLERS TIDLIGERE LEDER
en særlig ven, som ville vise mig en Rothko.
En dag kom Glafira Rosales ind.
Jeg kendte ikke navnet på det tidspunkt. Jeg havde aldrig hørt om hende.
KUNSTHANDLER
Hun var høflig, velklædt, meget blid.
Der var ingen grund til at stole på Glafira Rosales.
Ingen vidste, hvem personen var. Hun havde ingen god baggrund.
Hun var bare en dame fra Long Island, der kom ind på galleriet en dag.
Rosales var perfekt til rollen.
Gav den rette mængde information, ikke for meget, ikke for lidt.
Lige nok til at gøre Ann interesseret og holde relationen i live.
Hun havde en Rothko på papir, pakket i noget…
Mellem papstykker, tror jeg.
Jeg spurgte hende, om vi kunne pakke den ud.
Jimmy pakkede den ud. Intet usædvanligt.
Og jeg syntes, det var aldeles smukt. Aldeles smukt.
Kan man forelske sig i noget materielt, forelsker jeg mig i kunst.
Jeg ved, det ikke er et menneske, så der er grænser,
men jeg blev virkelig begejstret over disse kunstværker.
Signatur på bagsiden. Dateret. Det så godt ud.
Det var normalt for mig, også denne gang, at stille nogle spørgsmål.
"Kan du fortælle mig, hvor det kommer fra, og hvem ejer det?"
Hun gjorde det klart, at hun havde en fortrolighedsaftale
om ikke at afsløre ejerens navn.
Lidt efter lidt kom historiens detaljer frem.
"Mr. X", lød den første historie…
Den blev senere ændret, men første historie fokuserede på "Mr. X".
Meget velhavende familie. De kom fra Europa.
De tog til Mexico, ikke usædvanligt efter krigen.
Han og hans kone var kommet til New York.
De havde købt malerier gennem en fyr ved navn Alfonso Ossorio.
Alfonso Ossorio boede på Long Island.
Han var en slags mæcen for Jackson Pollock.
Han forbandt efter sigende den anonyme samler og kunstnerne.
De erhvervede en række værker, dette er ikke det eneste, der er andre.
Selvom mexicaneren ikke kunne lide abstrakt kunst,
bragte han malerierne tilbage til Mexico. Hvordan? I en hestevognskortege?
Han bringer malerierne til Mexico
og lægger dem hermetisk forseglet i kælderen.
Han havde givet værkerne til sin søn,
"Mr. X Junior."
Og sønnen vil nu sælge dem billigt, fordi han er ligeglad med penge.
Som om de rige er ligeglade med penge.
Min erfaring er, at de rige bekymrer sig mere om penge end de fattige.
Det er en af de historier, hvor et par detaljer er sande,
eller pirrende plausible, burde jeg sige,
og godtroende personer slugte det råt.
Er det ikke altid tilfældet med svindel,
at der er lige nok til at skabe troværdighed?
Jeg tænkte, det var en opdagelse.
Buddene begynder på 33, 34, 35 millioner dollars.
Jeg har 36 millioner. Stefan byder 36.
Charlie er nu på 48.
Abstrakt, ekspressionistisk kunst gik amok omkring 2000, 1998.
Ved 57 millioner dollars, og Elizabeth byder nu 57.
LOTNR.: 31, USD 58.000.000
Det, der var et anstændigt marked, blev til et latterligt godt marked,
og ting blev solgt til ti gange tidligere tiders priser.
De abstrakte ekspressionister var den første gruppe amerikanske kunstnere,
KUNSTKRITIKER
der udviklede et internationalt ry.
Gruppen inkluderede Jackson Pollock, Mark Rothko,
Barnett Newman, Lee Krasner,
Robert Motherwell og William de Kooning, selvfølgelig.
De forventede aldrig rigtigt at finde et publikum, at finde samlere.
På 65 millioner dollars?
Tak.
På grund af priserne lige nu for mange abstrakte ekspressionister,
er det måske mere fristende at forfalske deres værker.
Jeg vidste fra historien, at malerierne blev købt
i slutningen af 50'erne, tidlige 60'ere, for meget få penge, og det var troværdigt.
Kunstnerne sultede.
Ikke blot ville de sælge, de var virkelig trængende.
Pollock måtte bytte sine malerier hos den lokale købmand eller vinhandel.
Så tanken om, at nogen på det tidspunkt kunne købe værkerne billigt,
er ikke overraskende.
Og glem ikke, da den uidentificerede "Mr. X" skulle have købt dem,
var disse værker ikke dyre.
De kostede fem, ti tusind dollars.
Disse malerier er aldrig blevet udstillet,
de har ingen kendt proveniens, de har ingen rigtige papirer.
Proveniens er nøglen her.
Man skal vide, hvor maleriet kommer fra.
Proveniens. Den enkle definition af proveniens er ejerskabshistorie.
Ideelt set er det, hvor man kan spore værket fra den nuværende ejer
helt tilbage til kunstnerens atelier.
I det mindste skulle der være papirer,
der viste, hvornår værket var skabt, og hvem havde fået det.
Søsteren har måske nogle papirer, men de er nok blevet ødelagt.
Hun havde forberedt en historie. Uden tvivl.
Det er helt ugennemsigtigt.
De skulle aldrig have accepteret den proveniens.
Man skulle tro, at i det mindste ét af billederne havde været i baggrunden
på fotoer af kunstnerne i deres atelierer.
Ofte kan man finde optegnelser over et værk, men de er aldrig perfekte.
Optegnelser kan fremstilles.
Man havde store samlere fra Walter Chrysler,
til Roy Neuberger, til Joe Hirshhorn, de gjorde det alle.
De gik ind på kunstneratelier og købte billigt i dusinvis.
Og de betalte kontant.
Det var troværdigt for mig. Jeg troede på det, jeg fik at vide.
Der var mystik, men det er der ofte omkring proveniens.
Men jeg håbede at opklare det, som tiden gik.
Ingen af værkerne, Rosales bragte til galleriet,
var i kunstnernes catalogue raisonné.
Et catalogue raisonné er en omfattende værkfortegnelse
over autentiske værker af en bestemt kunstner.
Alle accepterer, at der måske er nogle legitime værker,
som ikke er med i et catalogue raisonné,
da de var ukendte af forfatteren på det tidspunkt,
men det er alligevel en slags bibel.
Hvad gør man? Man går til dem, der lavede det catalogue raisonné,
og spørger dem om deres mening.
Jeg så maleriet første gang, hvis jeg husker…
Tilfældigvis var eksperten, David Anfam,
i byen fra London, og jeg viste ham det.
Hans øjeblikkelige mening,
som jeg vidste, han ville have, var: "Det er smukt. Det er en Rothko."
Han havde et ekspertblik for Rothko.
Han var anset som Rothko-kender.
Kender af abstrakt ekspressionisme.
Hyret af National Gallery og Rothko-familien
til at lave Rothkos catalogue raisonné, biblen.
Det betød, at det var rigtigt.
SVINDELNUMMERETS KUNST
En dygtig svindler giver dig, hvad du vil have.
FORFATTER
Gode svindlere er gode psykologer.
De forstår menneskets behov og menneskets begær.
De forstår, hvordan tro og håb virker.
Rosales var der for at vise, at hun var en, man kunne stole på.
En, der havde en rolle i kunstverdenen.
Hun gik på auktioner, til ferniseringer, og hun købte kunst af mig.
Kommer man til offentlige ferniseringer, så skjuler man sig ikke.
Det var en fascinerende jagt,
for hvert maleri Glafira kom med,
prøvede Ann at få informationer om "Mr. X" fra hende,
og Glafira sagde:
"Jeg kan sige, at han er meget tilfreds med dig."
Husk, Knoedler solgte kun en eller to forfalskninger om året.
Folk ser tilbage på det samlede antal og siger: "Åh, jøsses."
De blev ikke kørt ind i en trillebør.
Det var drypvist over tid.
Planen var langsomt og stabilt.
Glafira er en lille, ret stille person.
Hun passer ikke til profilen for en international kunstkriminel.
Men vi ved, at hendes kæreste har en kunstbaggrund.
Vil du fortælle mig dit navn, bare så jeg har det?
Mit navn er José Carlos Bergantiños Díaz.
GLAFIRA ROSALES' KÆRESTE
Hvem er Bergantiños?
Hvem er Glafira Rosales?
De har efter sigende et galleri i New York.
De har efter sigende et galleri i Sands Point.
De er anklaget for handel med forfalskninger i Spanien.
Bergantiños blev i et søgsmål i 2006 anklaget for
at have forfalsket forskellige dokumenter.
Der er advarselslamper omkring ham.
Der er tegn på, at var der et svindelnummer, var han med i det.
Ann Freedman ledede galleriet.
Har du mødt hende?
Jeg mødte hende aldrig.
Jeg kendte heller ikke assistenten, jeg kendte ikke nogen.
Om det var Bergantiños eller Glafira, så havde de researchet.
Når man vælger Ann,
vælger man en på et sårbart punkt i karrieren, hvor de har brug for det her.
Og det spekulerer personer som Glafira og Bergantiños i.
En svindler er ikke god til at tale.
En svindler er god til at lytte.
Og Glafira gjorde det utrolig godt.
Når værkerne kom ind, viste Ann dem først til eksperter.
Det er det, kunsthandlere gør.
Om der er en proveniens eller ej.
National Gallery of Art udgav et catalogue raisonné
over Rothko-værker på papir.
De skrev til Ann om to af Rothko'erne og sagde:
"Vi har evalueret værkerne. Vi inkluderer værkerne i kataloget."
Hun tog til den førende konservator,
for Mark Rothko-boet, og hun fik tilstandsrapporter,
der indeholdt positive kommentarer om værkerne,
"Dette er et klassisk eksempel på Rothkos stil."
Her er en, der har konserveret hundredvis af malerier,
som ikke så noget mistænkeligt,
da hun så på den fysiske konstruktion af disse malerier.
Dernæst kom en Pollock og til sidst syv Richard Diebenkorn-værker.
Det var som at opdage uopdyrket jord for at opdyrke det.
Jeg hyrede jo en ekspert, E.A. Carmean, til at stå for undersøgelsen.
KUNSTHISTORIKER - MUSEUMSKURATOR
Jeg stolede på hans mening.
Han følte, at de havde ret, og skrev det ned.
De ville så gerne tro, at de var ægte, for det var bedre for alle, hvis de var.
Her har vi en stor opdagelse, et skatkammer af hidtil ukendte malerier
af nogle af de mest berømte kunstnere i det 20 århundrede.
Og hvis man virkelig ønskede, at det var sandt,
gjorde man sit bedste for at ignorere alle advarselslamper.
Men der var mange af dem.
Eksperterne godkendte værkerne på den ene eller anden måde.
Og da hun havde eksperterne, som bekræftede det, hun troede,
gik hun lige i med begge ben.
SAMLERNE
Kunst, det er en avanceret vare, der har et meget lille publikum.
Det er eksklusivitet. Vi taler om verdens største kunstnere.
De har ikke mange værker.
Og vi taler også om folk med mange penge.
De vil samle på noget ekstremt sjældent, som ingen andre kan få.
Og når man har en kombination af de fakta,
og nogen kommer med en ny opdagelse, er det virkelig lokkende.
De Soles er meget kloge folk.
Domenico er uddannet på Harvard Law School.
Han er en ret sofistikeret mand. Og de har en imponerende samling af kunst.
Vi besøgte en ven, der sagde til mig: "Næste gang er i New York,
må du besøge min meget nære ven, Hun er nok USA's bedste. Ann Freedman."
FORMAND FOR SOTHEBY'S OG TOM FORD INT.
Jeg vidste ikke, hvem hun var. Eller noget om Knoedler.
Vi talte om en Scully, vi kunne lide.
Hvorfor ikke ringe til Freedman og se, om de havde en Scully?
Jeg havde ikke en på det tidspunkt, men jeg ville møde dem.
Det var et rart sted.
Man gik op ad trappen, der var et kontor, hvor vi sad.
Der var et par tildækkede kunstværker.
De spurgte: "Hvad er det under det hvide klæde?"
Jeg sagde: "Det er en Rothko." "Åh, vi elsker Rothko. Lad os se."
De to kunstværker blev afsløret. Et fremstod som en Rothko,
og et fremstod som en Jackson Pollock.
Vi sagde: "Wow, se engang."
Det tager pusten fra en.
"UDEN TITEL, 1956", OLIE PÅ LÆRRED
Hvilket ikke er noget, der sker hver dag.
Vi spurgte selvfølgelig til dem.
De blev på en måde ført bag lyset, men de var alle sofistikerede mennesker.
Sofistikerede i forretningsverdenen, sofistikerede i deres professionelle liv,
men alligevel faldt de for kunstens charme.
Jeg tror, den tankegang, der fik De Soles til at forelske sig i,
hvad han troede var en Rothko,
er en almindelig tankegang for samlere, der har købt en forfalskning.
At blive forelsket beskriver virkelig processen med at ignorere og tilgive fejl,
da en, der er forgabt i sin nye kærlighed, vil ignorere dennes fejl.
Det er et selvtillidsløft.
Det er noget, man vil vise frem, når folk kommer hjem til en.
Hvis den type Rothko, du vil have, pludselig kommer på markedet,
stiller du så spørgsmål, eller køber du den?
Jeg vil bare sige, at jeg ikke har et trænet øje.
Jeg er ikke ekspert.
Malerierne så godt ud, og den rådgiver, vi brugte, er meget sofistikeret.
Han synes, maleriet så godt ud.
Prisen på otte millioner dollars lyder af meget,
men det er ret lavt for en Rothko.
Gode Rothkos fra den periode, sælges faktisk for meget mere end det.
De havde ikke mange spørgsmål.
De var bare tryllebundet af maleriet.
Domenico insisterede på, at udover en faktura med prisen,
ville han have et ægthedsbevis.
Og Freedman leverede et flersidet dokument
med alle "eksperterne",
der havde set maleriet og garanterede maleriets ægthed.
Jeg blev opført som ekspert på De Soles maleri,
hvilket er årsag til, at jeg blev trukket ind i det.
Jeg er ikke ekspert i Rothko. Jeg kan ikke huske det maleri.
TILLYKKE MED DET SMUKKE ROTHKO-MALERI
De Sole vidste, der ingen proveniens var.
De Sole vidste, at sælger var en uidentificeret ejer.
NEDARVET TIL NUVÆRENDE EJER
Det vidste de alle.
De Sole-værket gik til Beyeler, så det blev utroligt nok udstillet i det,
der hed Rothko-rummene. Jeg elsker at tale om det.
Ernst Beyeler var en af de vigtigste kunsthandlere,
der viede en hel udstilling til Mark Rothkos værker.
De Soles Rothko havde sin egen væg.
Så man gik ind i Beyeler, og der var den.
Ernst Beyeler levede dengang, og han tvivlede ikke på det.
CENTRUM I VORES ROTHKO-RUM.
Han accepterede det.
Det gav endnu mere grund til at tro, at vi havde en perle.
Du burde spørge dig selv, hvorfor får jeg det her?
Hvorfor er det så god en handel?
FALSKNEREN
Mange eksperter var fra starten enige om, at det var meget usandsynligt,
hvis ikke umuligt, at én person kunne mestre så mange kunstneres stile.
Det var usædvanligt og helt uventet af alle, der gennemgik værkerne.
Tid til dagens yndlingsperson,
hvor vi har valgt én, der stjal vores opmærksomhed af de forkerte grunde.
I dag er det en 75-årig kunstner, der gik fra at sælge sine malerier
for et par hundrede dollars til at få millioner.
Hvad vi ved om Pei-Shen, er,
at da han boede i Kina, var han en anerkendt maler.
Han kunne ikke klare sig i USA's kunstverden, som i Kina.
Han var virkelig frustreret.
Han kom her med et stort navn skabt i Kina.
Her ved ingen, hvem du er.
Han studerede på Art Student League.
Art Student League er en skole på Manhattan,
hvor giganter som Alexander Calder og Pollock fik noget af deres træning.
OG PEI-SHENS KLASSEKAMMERAT, AI WEIWEI
Fyren var helt klart, A. et geni,
B. havde studeret syv, otte forskellige abstrakte ekspressionisters teknikker.
Og han havde studeret dem grundigt.
Kina har haft en tradition i tusind år eller mere med korrekt kopiering.
Helt præcis kopiering er den største hyldest, du kan give
en afdød kunstner, og det er en test af din egen evne.
Det går århundreder tilbage, årtusinder.
Originalitet var ikke en dyd.
Intet fra dit hjerte. Det er kun at kopiere andres teknik.
De kopierer ikke kun kunst, de kopierer iPhones og meget teknologi.
Man må undre sig, hvis man er den kinesiske kunstner, der laver værkerne,
som næsten ingen kunne skelne fra sande mesterværker.
Han er god. Han har talent.
Men ikke ligesom Picasso og Matisse. Hans Mark Rothko er en dårlig kopi.
Strålende forfalskninger.
Glafira og Bergantiños interviewede,
eller de ledte efter folk til det her,
og de valgte Pei-Shen, fordi han var den bedste, de fandt,
og han kunne kopiere flere kunstnere.
Da Pei-Shen skabte malerierne,
var de helt nye, ikke fra 50'erne og 60'erne, som de burde være.
Så Pei-Shen laver maleriet, der så kommer til Bergantiños,
der gør ting for at få maleriet til at se gammelt ud.
Overfladen kan have revner. Der er støv.
Rammen skal være den rette alder. Lærredet skal være den rette alder.
Bergantiños ville hente materialer, forsyninger,
et gammelt lærred, den rette ramme.
Så de arbejdede tæt sammen.
De havde brug for Pei-Shens evner, men Bergantiños måtte lægge
sidste hånd på værket for at give det alder og troværdighed.
På min bankkonto ser du, at der ikke var nogen indkomst.
Jeg er stadig en fattig kunstner. Tror du, jeg er indblandet?
Han fik meget lidt i starten.
Efter nogen tid, var han på 67th Street Armory Art Fair,
og så et af sine værker på Knoedler-galleriets stand.
På det tidspunkt tog han tilbage til Rosales og sagde:
"Jeg skal betales mere."
Carlos, hvordan mødte du Pei-Shen Qian?
Jeg købte kunst af ham,
da han var på gaden
og malede ting der.
Nogle gange havde jeg brug for penge,
og jeg købte og solgte som alle andre.
Rosales var den, med hjælp fra kæresten,
der skabte historien omkring værkerne.
Det var meget gennemført.
Du må også huske, at Glafira Rosales selv havde forsøgt at sælge malerierne.
Selv om hun havde haft adgang til de samlere og gallerier,
som Ann Freedman solgte til, ville de have grinet af hende.
Vi ser alle ting i kontekst.
Du tager på Museum of Modern Art eller MET og ser et maleri.
Selv en ekspert vil ikke tænke: "Der er noget forkert med det maleri."
Man stoler på museet og hele den infrastruktur,
der har undersøgt maleriet.
Jeg mener, Knoedler var så velrenommeret, og jeg tror, aldrig folk mistænkte noget.
Stadig flere kunne lide værkerne.
Jeg mener, de ville have dem.
Man kunne se øjne lyse op foran dem.
OVER DE NÆSTE TI ÅR…
Der var et dybt begær efter malerierne.
…BLEV MALERIER FRA ROSALES SOLGT
AF KNOEDLER TIL SAMLERE, MUSEER OG GALLERIER VERDEN RUNDT
OVER 60 FALSKE MALERIER
BLEV SOLGT FOR 80 MILLIONER DOLLARS
I det sekundære kunstmarked, hvor man køber et værk fra én
og sælger til en anden, er 100 % fortjeneste normalt.
KNOEDLER BETALTE GLAFIRA ROSALES 750.000, SOLGTE FOR 5,5 MILLIONER DOLLARS
Her var fortjenesten nærmere 200 til 800 procent.
KNOEDLER BETALTE 600.000 SOLGTE FOR 5 MILLIONER DOLLARS
Det sker cirka hvert tiende år.
Alle kunsthandlere på sekundærmarkedet ved,
at får de gentagne gange fortjenester af den størrelse,
er der grund til bekymring.
Jeg var ikke alene om at tro på disse kunstværker.
Det var ikke Ann Freedman mod verden.
Alle var villige.
Kunstverdenen var villig.
De blev ikke skjult. De blev ikke bagatelliseret.
De blev vist frem verden rundt og udgivet.
TASCHEN UDGAV DE FALSKE ROTHKO'ER SEKS GANGE
Hun ønskede så meget, at kunstværkerne var ægte.
For hvis de var, ville hun være ledende i kunsthandlerverdenen.
Hun ville stå over alle.
Og det lod hun føre sig i afgrunden.
FOR GODT TIL AT VÆRE SANDT
SAMLER: JACK LEVY
Jack Levy tog til galleriet, og ville købe en Jackson Pollock.
Han sagde: "Jeg køber værket.
Men jeg vil have, at du får det evalueret af IFAR."
International Foundation of Art Research blev grundlagt for at håndtere
komplicerede spørgsmål om tilskrivning og ægthed.
Vi er et af de eneste steder, der gør sådan noget.
Levy aftalte, at accepterede vi det ikke som en Pollock,
kunne han få pengene retur.
Hele spørgsmålet om ægthed er meget besværligt nu i kunstverdenen.
Én ting, der virkelig virker til falsknernes fordel, er,
at har du en negativ mening og er usikker, så holder du det for dig selv.
Der har været eksperter, der har kritiseret malerier,
og de blev sagsøgt.
Ægthedsforskning er som regel tredelt.
Det er videnskabelig forskning, som inkluderer proveniens,
og så bringer det specialister sammen for at se på værket.
Specialister, der kender kunstneren,
skal se om det stemmer overens med kunstnerens stil.
Og så er der det, vi kalder de materielle egenskaber.
Trods positive kommentarer om værket, der så godt ud på overfladen,
havde vi for mange negative kommentarer.
En ting vi bemærkede, var, at der var ny maling på gammelt lærred.
Vi sammenlignede det fysisk med en ægte Pollock fra samme år,
og masonitten var ældet helt anderledes.
Det var meget mistænkeligt.
Stilistisk set var der bekymringer om, hvordan malingen blev påført,
om den grønbrune tone.
Selv de, der kunne lide værket, betvivlede det.
Angående proveniens vedlagde vi 16 sider med dokumenter,
der viser, hvorfor det var usandsynligt.
Pollock er en meget dokumenteret kunstner.
Han var berømt, mens han var i live, for himlens skyld.
Manglen på dokumentation af et maleri
fra toppen af Pollocks karriere,
da Life Magazine spurgte, om han var den mest berømte kunstner i Amerika.
Det var særligt forbløffende.
Den kombination af information fik os til at skrive i rapporten,
at vi ikke kunne acceptere værket som et værk af Jackson Pollock.
Det var mangelfuldt.
Hvilket i kunstverdenen generelt forstås som et falskneri,
uden direkte at sige det, og vi sagde det flere gange.
Faktum er, at de skjulte rapporten, de nævnte den aldrig
og talte dårlige om os i årenes løb.
Senere prøvede galleriet at sige, at vi ikke havde haft en holdning.
Jeg følte, at hun ikke ville lytte til, hvad jeg ville fortælle hende.
Det var en holdning at sige:
"Vi kan ikke acceptere det som et værk af Pollock."
På det tidspunkt gik Jack Levy tilbage til Ann Freedman og Knoedler og sagde:
"Jeg vil have pengene tilbage som aftalt. Du skylder mig to millioner."
Jeg husker, at jeg sagde til ham: "Er der et problem, så annullerer vi."
Det ville jeg have sagt til alle.
Knoedler refunderede 100 % af hans købspris.
Man skulle tro, at Ann Freedman og Knoedler
ville lave en seriøs undersøgelse på det tidspunkt.
Værket kom faktisk til salg igen på Knoedler.
Prisen gik fra to millioner til 11 millioner.
Jeg følte, at som tiden gik,
det er fakta, steg Pollocks marked,
så man kunne få mere for det.
-Blev det nogensinde solgt? -Nej.
Jeg gik direkte til Glafira for at fortælle hende,
at der var mistanke omkring værkerne,
og jeg fik lidt mere information.
Jeg fandt ud af, at værket indenfor tre uger
på mirakuløst vis fik en ny proveniens.
MR. X, HISTORIE #2
Historie nummer to ændredes.
Nu var "Mr. X" homoseksuel, og han var kommet til New York
og begyndte at købe værker gennem en fyr, David Herbert, som var homoseksuel.
David Herbert var en ægte kunsthandler i 1950'erne.
Han arbejdede på Sidney Janis Gallery,
som repræsenterede mange abstrakte ekspressionister,
og på Betty Parsons Gallery,
der også repræsenterede en række abstrakte ekspressionister.
Han var en ægte kunsthandler med roller på fremtrædende gallerier.
"Mr. X" var blevet trukket ind
i en demimonde af homoseksuelle kunstelskere, kunsthandlere og samlere.
Men han havde en kone og børn i Schweiz,
så han kunne ikke tage værkerne med tilbage.
Det ville have afsløret hans homoseksuelle liv for familien.
Hvilket var lige så opdigtet og lige så let forkastet gennem research.
Historien ændredes fortsat.
Alfonso Ossorio var involveret. Så var han ikke.
De fokuserede på David Herbert, som belejligt var død.
Når brikker faldt ud, eller der var huller i historierne,
blev de pludselig fyldt med nye oplysninger.
Men man kan se, hvordan en lidt godtroende
og ambitiøs kunsthandler som Ann Freedman kan tage sådan en bid information.
David Herbert eksisterede, der var han,
og så slugte hun alt, Glafira fortalte hende sammen med det.
Hun kom ud med mere.
Hun ændrede ikke historien, hun trak ikke noget tilbage.
Hendes historie udviklede sig.
Jeg husker ikke noget tidspunkt,
hvor jeg ikke troede, hun fortalte sandheden.
Det havde alarmeret mig,
hvis hun havde sagt en ting en dag og så ændret det en anden dag.
Det skete ikke.
Dedalus Foundation blev grundlagt af Robert Motherwell i 1981.
Motherwell var en af de førende abstrakte ekspressionister
og på mange måder talsmand for bevægelsen.
I starten af 2007 fortalte kunsthandler, Julian Weissman, os,
at han havde et Motherwell-maleri, der for nylig var blevet opdaget.
Rosales solgte også forfalskninger til Julian Weissman
Min mavefornemmelse sagde, at det så fordrejet ud.
Der var for meget olie i malingen, for mange drypmærker,
men det lignede det, der var i databasen.
Så vi tænkte, okay, det er en opdagelse, vi opdager nye ting.
Og det viser sig, at Motherwell lavede flere malerier i 1953, end vi troede.
Han bad os om et ægthedsbevis,
og han brugte det til at sælge maleriet.
Det var min skyld. Det var en fejl. Man lærer hele livet.
Senere på året fortalte Ann Freedman, at hun havde endnu en Elegy,
og den så helt forkert ud.
Jeg havde bekræftelse på den Motherwell, jeg selv ejede.
Helen Frankenthaler, Motherwells kone gennem 13 år,
så den "Elegy", pegede og sagde:
"Jeps, det er Bob."
Jeg kunne ikke have bedt om bedre bekræftelse.
Signaturen så okay ud, hvis man så den én gang,
alles signatur varierer lidt, men den her lignede noget fra en skabelon.
Der var noget galt med de malerier.
De tog tilbage og konfronterede Knoedler og Freedman.
Vi troede, vi gjorde hende en tjeneste,
og hun ville sige: "Gudskelov, I fortalte mig det.
Jeg har handlet med dem i den tro, at malerierne var ægte."
Hun havde sagt, at der ikke kun var Motherwell i samlingen,
men der var Rothko, Pollock og de Kooning.
Den modstand, Knoedler lagde for dagen, gav ingen mening.
Hun reagerede ved at skændes med os.
Hun fortæller om David Herbert, og hvordan han var tæt på Motherwell.
Vi undersøgte det efterfølgende og fandt ud af,
at han ikke var kendt af Motherwell, undtagen måske som en skyggefigur et sted.
Ann gav indtryk af, at de var nære venner,
malerierne var ægte, og hun sagde til os,
at eksperter havde sagt, at malerierne var ægte.
Så jeg var lamslået.
Han glemte at nævne, at han først troede, at værkerne var ægte.
Jeg burde også sige, at i 2006 havde jeg set en af disse Elegy'er.
Det var på gulvet på hendes kontor.
Jeg tror, han opfandt, at han kiggede på denne såkaldte
"Motherwell på gulvet".
Det lignede en Elegy.
Jeg udstillede ikke malerier på gulvet, men på staffeli. Det var min måde.
Det lignede en Motherwell på gulvet. Jeg blev ikke bedt om min mening.
Jack har aldrig bare set på noget hurtigt.
Han mener, at hans holdning betyder noget.
Han ville have undersøgt det for at sige, hvor godt det var.
Jeg sagde ikke: "Det ser fint ud."
Jeg sagde bare ikke: "Det ligner en forfalskning."
Alt, hvad jeg bad om, var en mulighed for at bevise værkernes ægthed.
Jeg tror på dem. Jeg tror på E.A. Carmean, som kendte Motherwell bedre end Jack Flam.
Ingen kendte Motherwell som E.A. Carmean.
KUNSTHISTORIKER , KURATOR
Det betyder ikke, at jeg ikke kunne acceptere at tage fejl,
men hvad gør man for…
…at finde ud af det?
Jeg sagde: "Okay, jeg vil gerne have dine to malerier teknisk testet."
Den bedste person til perioden i USA,
sandsynligvis i verden, er Jamie Martin hos Orion Analytical.
Jeg stolede ikke på hans metoder.
Det var et stort mysterium for mig, at Jamie Martin arbejdede alene.
Han havde ingen kolleger, assistenter, laboratorieteknikere, ingen, bare ham.
Knoedler og Ann Freedman sad på rapporten.
De overdrog den ikke til os før januar 2009,
og da hun overdrog den, manglede de sidste fire meget vigtige sider.
De fjernede mange såkaldte fortrolige oplysninger.
Den var fuld af spørgsmål og fejl,
og det var svært at tro, at de handlede i god tro.
Det fremgik af rapporten, at malerierne var forfalskede.
Der var alle mulige anomalier.
Grunderen var en akrylpolymer-emulsion.
Motherwell begyndte ikke at bruge akrylpolymer-emulsion
før i 1961 eller 62.
Der havde været et maleri under malerierne,
der var slebet ned med en elektrisk slibemaskine,
hvilket er i strid med Motherwells praksis.
Ann sagde, at E.A. Carmean sagde et par ting,
jeg fandt ret fjollede.
For eksempel var der pigmenter på Motherwell-malerierne,
der først blev opfundet meget senere.
Carmean sagde: "Måske blev de overført i samlerens hjem."
Samleren var ikke maler.
På det tidspunkt overvejede jeg, hvad mulighederne var og indså,
at der var et stort svindelnummer, der pågik,
så jeg besluttede at kontakte FBI.
Det var en krigshandling
at melde mig til FBI bag min ryg.
Det virkede så tydeligt, at hun vidste,
eller burde vide, at malerierne var falske.
Hvad skulle det hjælpe, at jeg sagde, at jeg går til FBI?
Jack kunne have mødtes med mig for at tale om sine bekymringer.
-Gjorde han ikke det? -Ikke rigtigt.
Han konfronterede mig foran andre.
Det er ikke at sidde ned og tale om hans bekymringer.
Og omsorg for mig.
"Ann, det går galt. Jeg vil ikke se dig i problemer.
Jeg troede først, at de var ægte.
Jeg tror, jeg tog fejl. Jeg tror, du tager fejl.
Og det mener du godt, det ved jeg, fordi jeg kender dig.
Jeg har kendt dig i årevis."
Jeg mener, det kunne være diskuteret medmenneskeligt.
Men det skete ikke.
Det var et angreb.
De nåede…
…frem til det rigtige svar. Men måden de gjorde det på,
og hvordan de prøvede at ødelægge…
…mit ry.
Det er en anden sag.
JUSTITSAFDELINGEN, FBI
Jeg vidste, det var stort, enten er malerierne alle ægte eller alle falske.
Vi taler enten om falske malerier for 80,7 millioner dollars,
et af USA's største kunstsvindelnumre, hvis ikke det største,
eller vi har en fantastisk samling, som verden skal se, og som bør vises.
Da jeg fik bekræftet, at malerierne var falske,
vidste jeg , at vi sad på en kæmpe sag.
Hun sagde, det var en fejl.
Det er en fejl, at det er ikke rigtigt.
Så jeg pressede på for at fortælle hende,
at vi måtte gøre alt for at bevise, at de var ægte.
Hvis du er offer for et svindelnummer, som du virkelig troede på,
er du mere tilbøjelig til at kæmpe imod, når der er beviser mod dig.
Det er der hvor, i stedet for at tvivle og sige:
"Wow, jeg tog fejl," siger man: "Nej, jeg har ret."
Det er en psykologisk proces, medført af kognitiv dissonans,
hvor din verdensopfattelse og beviserne ikke længere matcher.
Min…
…fornemmelse var ikke at lave flere forretninger på grund af anklagen,
men det betød ikke, at jeg troede, at anklagen var korrekt.
Hun troede på kunsten, indtil hun ikke kunne tro længere.
Hun holdt ud, så længe hun kunne.
Målet er Glafira Rosales, og man prøver at finde ud af,
hvem der ellers har juridisk ansvar, men hun bringer malerierne til galleriet.
Man ved ikke, om hun også er blevet narret,
men indtil du kan rense hende, er hun din første mistænkte.
Da Ann Freedman gav mig navnet Glafira Rosales,
hyrede vi et privat efterforskningsfirma til at efterforske hende,
og inden for en uge eller to fandt de ud af, at hun boede med
José Carlos Bergantiños Díaz.
Og han var anklaget for handel med stjålne malerier i 1999.
CHRISTIE'S VS. CARLOS BERGANTIÑOS, ALIAS CARLOS DIAZ, ALIAS JOSE BERGANTIÑOS.
Man skulle tro, at hvis en nonprofit-institution kunne hyre
en efterforsker og finde ud af dette,
kunne Ann Freedman og Knoedler have gjort noget lignende.
Galleriet er vigtigt, fordi det faciliterer transaktionen.
Det, jeg ikke er sikker på, er, om de er medskyldige,
eller om de selv blev narret.
Løj Glafira for dem?
Eller er det et sted midt imellem?
Der var intet på den offentlige radar om Knoedler-sagen,
om tvister angående ægtheden af værker, som Knoedler havde solgt.
Den eneste historie, man kunne læse om, som jeg fandt, var,
at Knoedler og Ann Freedman var gået hver til sit.
Der var tydeligvis spørgsmål om de malerier.
På det tidspunkt var der en stævning,
så fra begyndelsen var det klart, at FBI og statsadvokaten efterforskede.
Det var tydeligt, at de ville vide, hvad Ann havde gjort.
Jeg blev bedt om at gå. Jeg ville ikke.
Jeg tryglede om at måtte blive, selv om de tog min direktørtitel, mit formandskab,
selv hvis de tog min løn.
Jeg blev indkaldt til et møde
og fik at vide, at jeg var sendt på øjeblikkelig orlov.
Jeg blev ikke fyret, for det ville have givet konsekvenser.
En orlov.
-Gav han dig en grund? -Det var besværligt.
Han mente, det var bedst.
Og jeg vil aldrig glemme Michael sige:
"Måske kommer du tilbage, og alt bliver godt, og måske ikke."
Jeg svarede: "Michael, hvordan skal jeg forklare det?
Hvad skal jeg sige?"
Og han sagde: "Bare sig, at lungekræften er vendt tilbage."
Jeg sagde: "Hvabehar?"
"Ja, den er tilbage, og du har brug for fri."
Jeg græd ikke, jeg mistede ikke besindelsen eller noget,
jeg sagde bare:
"Okay."
Jeg blev fulgt ned ad trappen,
og de sagde, du kan tage din pung,
og jeg tror, der kommer regn, så tag den her paraply.
Jeg sagde farvel.
Jeg hørte mig selv sige:
"Tak." Manererne slog til.
Det var den dag.
Der skete et par andre usædvanlige ting den dag, men…
Det regnede ikke.
Efter Ann Freedman havde besluttet at forlade galleriet,
skabte det et tomrum, for Ann havde været meget succesfuld i det, hun havde lavet,
og var kendt og respekteret i kunstverdenen, bestemt blandt samlerne.
Jeg vidste ikke, hvad der fik Michael Hammer til at gå imod mig,
men det var tydeligt, at det var det, der skete.
Han trak på informationer fra Hammer Gallery om,
at Ann ville få problemer med det her.
Så hold dig væk, og lad hende tage faldet.
FALDET
SAMLER: PIERRE LAGRANGE
Pierre Lagrange.
"The Silver Pollock."
Det var det første søgsmål.
SAMLER KALDER POLLOCK TIL $17 MILLIONER FALSK
Pierre Lagrange lå i skilsmisse, en meget dramatisk af slagsen.
Par, der bliver skilt, ser ud til at kunne fordele hjem, børn og yachter,
ikke kunsten.
Lagrange forsøgte at sælge værket på auktion.
Sotheby's ville ikke videresælge værkerne, fordi der var tvivl om proveniensen.
Så Pierre Lagrange havde fået en fremtrædende kunstekspert til
at analysere pigmentet på hans maleri, og han fandt en gul maling,
der ikke havde været i handlen før 1970.
Folk i kunstverdenen ved, at Pollock døde i en bilulykke i 1956.
Så var spillet ude.
Så marcherede Lagrange ind på Knoedler, og de lukkede af.
Vi behøver ikke tale med dig.
Forældelsesfrist, intet med det at gøre. Forsvind.
Hvis du vil sagsøges, så gør sådan.
Afvis folk.
Han insisterede på, at mødes med Ann på Carlyle.
Du godeste.
Jeg var der selvfølgelig tidligt. Klokken var fem, halv seks.
Jeg vidste fra fotoer, hvordan Pierre så ud.
Så jeg rejste mig og gik over, gav ham hånden og sagde:
"Pierre Lagrange, Jeg er Ann Freedman, godt at møde dig."
Og med accent sagde han: "Vær ikke så sikker."
Han er virkelig oppe at køre.
Ann prøvede at holde alt pænt og let.
Så begyndte han at råbe højt:
"Jeg ødelægger dig.
Forstår du det?
Jeg ødelægger dig, og du får intet liv mere.
Det er forbi.
Det rammer pressen, så er du færdig."
Ann Freedmans reaktion, ifølge Lagrange, var at sige:
"Vær ikke vred, Pierre, lad os se, om jeg kan finde en anden køber til maleriet."
Er det sandt, at du sagde: "Jeg finder en anden køber"?
Jeg tror ikke, jeg sagde den sætning.
Til hvilket Lagrange sagde:
"Et øjeblik, så jeg går fri, får pengene tilbage,
og en anden samler bliver narret?"
Jeg kunne godt have sagt: "Jeg tror på maleriet
og ved, du vil have mig til at sælge det, så lad mig se, hvad jeg kan gøre."
Det er vigtigt at huske, at Ann Freedman stadig sagde, at malerierne var ægte.
Min opfattelse er, at hun vidste, at de var forfalskede
eller burde have vidst det, og dette kunne være en strategi for at dække det.
PIERRE LAGRANGES ANKLAGER
Hun mente, vi havde brug for vores egen ekspert
til at vurdere pigmenterne.
Og hun ville ikke drage den konklusion, at Lagrange havde identificeret det
som en forfalskning baseret på en enkelt videnskabelig analyse.
Som modsvar på, at Lagrange truede Knoedler med et søgsmål,
lukkede Knoedler Gallery.
Det så ud til, at søgsmålet lukkede galleriet.
Michael Hammer havde mange penge, så det er rimeligt at tro, at han vidste,
at han bar meget af det juridiske og økonomiske ansvar,
og begyndte at flytte og beskytte aktiver.
Og han forstod, hvad det potentielt betød.
Beslutningen var ikke en reaktion på Rosales-sagen.
Det var en forretningsbeslutning baseret på galleriets indtægter,
og det havde været under overvejelse i over et år.
MULIGT KUNSTFALSKNERI UNDERSØGES
PIERRE LAGRANGE SAGSØGER GALLERIET
TEKNISK ANALYSE
Den 1. december 2011, jeg husker dagen præcist,
Jeg åbnede New York Times.
Den morgen tog jeg til træning,
og jeg kommer ind i vores soveværelse og ser Eleanore.
-Du græd og var helt rystet… -Jeg rystede.
Vi forstod hurtigt, at det var rigtigt dårligt nyt.
Jeg havde fået et tip om, at der var en efterforskning,
FBI foretog en efterforskning.
Det var et chok.
-Det chokerede mig. -Jeg var ikke chokeret.
Hvor mange år havde det her stået på?
Jeg tror ikke, folk kunne kigge væk.
Det var et ægte rædselskabinet.
I det øjeblik vidste jeg, at vores var et falskneri. Uden tvivl.
Jeg gik ikke under jorden.
Det var et virvar at svare på folks spørgsmål.
Jeg svarede, så godt jeg kunne. Jeg så det ikke komme.
"Jeg afviser anklager om, at jeg misinformerede nogen.
Jeg troede på Pollock'ens ægthed på [salgs]tidspunktet
og gør det fortsat."
Hun fortsætter løgnene.
Hun sagde, at maleriet afgjort var ægte.
"Giv mig et par dage, så afslører jeg navnet på den schweiziske sælger."
Jeg siger: "Okay. Du ringer til mig med det samme."
Hun ringede aldrig tilbage.
Jeg ville gøre alt, hvad jeg kunne, vende hver en sten,
for at få malerierne undersøgt på den rigtige måde.
Så jeg sagde til mine advokater, at jeg ville forfølge det.
OG DU HAR I MIG EN, DER TROR PÅ AT AFSLØRE SANDHEDEN.
JEG HÅBER, DU VIL TILLADE DETTE OG HJÆLPE MIG.
INDRØMMELSEN
Den eneste, der var konsekvent i USA, var Glafira Rosales.
Hun blev anholdt i sit hjem på Long Island,
og da der var risiko for flugt, nægtede dommeren hende kaution.
Da jeg foretog efterforskningen, behandlede jeg det som en kunstsvindelsag.
Og jeg fandt nogle gode beviser, men ikke den slags beviser,
der ville føre til en dom, hvis det blev præsenteret for en jury.
Så jeg så det fra en anden vinkel.
Pengene gik fra gallerierne i New York til bankkonti i Spanien.
De 90% bør gå til familien, som, hun siger, ejer malerierne,
og hun bør beholde 10% som mægler.
Meget hurtigt kunne jeg finde ud af, at hun beholdt alle pengene.
Det siger mig to ting. Nummer et, der er ingen familie.
Og nummer to, det er en indtægt, hun har.
Millioner i indkomst, så vi undersøgte, om hun indberettede sin udenlandske konto,
Om hun indberettede indkomsten, det gjorde hun ikke.
Så vi kunne starte en skattesag, og den hjalp os,
for hun begik ikke kun skattesvindel.
At hun beholdt alle pengene, er bevis på, at hun ved, noget er galt med malerierne.
Hun har været i tilbageholdt i månedsvis.
Hun stod potentielt over for mange år i fængsel.
Hun nåede bristepunktet.
Hun vidste, hun ikke ville tage skylden alene,
og at hun kunne hjælpe med vores efterforskning,
ved at afsløre hvem, der lavede malerierne.
Og det gjorde hun.
Han hedder Pei-Shen Qian.
Han forsvandt fra sit hjem i Queens,
da nyheden om forfalskningssagen først dukkede op.
Det overraskede mig, at malerierne var lavet af en matematikprofessor i Queens.
Vi fandt mange beviser.
Vi fandt en konvolut mærket "Mark Rothko søm".
Vi fandt bøger om de forskellige emner.
Vi fandt maling og alle de ting,
der matchede de forfalskninger, han producerede til Glafira.
Vidste man ikke bedre, ville man sige, at det er en, der brænder for at male.
Og han brændte for at male.
Qian har indrømmet, at han forfalskede signaturer af malerne, han kopierede,
men han insisterede på sin forbløffelse over så mange i kunstverdenen
blev narret af hans falske Rothko'er og Pollock'er.
Qian blev tiltalt et par måneder efter interviewet
for at forfalske kunstnernes signaturer, og lyve overfor føderale agenter.
Uanset om han vidste, at vi kom eller ej, så vidste han, at Glafira var anholdt.
Det var offentligt.
Så mit gæt er, at han sikkert ikke blev længe,
og når han er i Kina, kan vi intet gøre,
fordi Kina ikke udleverer kinesiske statsborgere til USA
Jeg fik et opkald ved frokosttid om,
at Glafira lige havde tilstået det faktum,
at malerierne alle var falske.
UDEN TITEL, 1949
Hun havde brugt næsten 20 år af sin karriere på
at undersøge, udstille, og sælge disse værker.
og på et øjeblik blev tæppet rykket væk under hende.
Forestil dig at bruge så meget af din karriere
og din tid på noget, der viste sig at være et stort nummer.
Forfærdeligt.
UDEN TITEL, 1959
Alle de år med opbygning og tro.
For mig ville det være øjeblikket, hvor mit hidtidige liv smuldrede.
Alt, hvad jeg har sagt, og hele min verden bliver knust.
Hun havde nok mange, men det var nok en af de værste dage.
Men jeg måtte få vejret. Og handle som jeg burde juridisk.
KUNSTSVINDLENS ANSIGTER
Ti søgsmål blev anlagt mod Ann Freedman og Knoedler Gallery
I ni tilfælde blev der indgået forlig
Et tilfælde kom for retten
Jeg er 75 år og har handlet med folk verden over
under meget svære forhold.
De er de værste, jeg nogensinde har handlet med.
De Soles ville have pengene tilbage.
De fik ikke et tilbud om refundering før retssagen.
Det, de tilbød, var helt absurd.
Jeg sagde: "Fint, vi kæmper."
RETSSAGEN
Domenico De Sole sagsøgte det nu nedlagte galleri,
Michael Hammer, der endnu ejede galleriet, og Ann Freedman selv.
Udover bare at få pengene tilbage, ønskede De Soles at historien kom ud.
For de var vrede og mente ikke, at Ann Freedman var et uskyldigt offer,
men at hun aktivt bedrog dem.
Selvfølgelig havde det meget at gøre med hr. De Soles' rolle hos Sotheby's.
Skal du tage pis på mig?
Man fornemmede, at det var hævngerrig retfærdighed.
Han ville ikke andet end at gå i krig.
RØGSLØR FOR 8,3 MILLIONER
Retssalen var det sydlige distrikts ceremonielle retssal, en meget stor sal.
Der er fuldt hus.
Domenico var harmfuld.
Når han sad med sine advokater, gestikulerede han konstant til publikum.
Det er bare for meget, ikke?
Jeg sendte kontinuerligt Ann Freedman dræbende øjne.
Eleanore blev meget følelsesladet i vidneskranken,
når hun talte om følelsen af svig fra en, de troede, de kunne stole på.
Hun fortalte, at hun var vred, knust, trist.
Jeg er meget følelsesladet.
Jeg græder af lykke og af sorg.
Men det åbnede sårene,
og forhåbentlig så juryen, at jeg var oprigtig.
Jeg tror, det var skuespil, men det var godt.
Ann Freedman var ikke sådan en nær ven.
De var på Knoedler en gang.
Jeg havde sårede følelser, som jeg ville vise, fordi de var ægte.
Der var endda nogle sjove øjeblikke.
Den ene "ikke-Rothko" var i retssalen, og folk diskuterede,
om den lille blok eller den større blok burde være nederst,
fordi sådan gjorde Rothko.
Og det absurde var, at alle vidste, at Rothko ikke havde malet det,
men vi debatterede, om det vendte rigtigt eller forkert.
Det var et af de sjove moderne kunst-øjeblikke.
Vender maleriet på hovedet? Er det falske maleri på hovedet?
Kendsgerningen var, at falsknerierne blev solgt,
ikke af en gammel dame på gaden, men af et sofistikeret galleri.
Når man starter der, er man allerede på dybt vand.
Jeg holdt fokusgrupper for at forstå, hvad folk tænkte om det.
De brugte en formue på forsvaret.
Det er ikke første gang, jeg hører, at de lavede prøver og falsk jury.
Der var en, der spillede mig. Det gjorde vi ikke.
Fokusgrupperne siger, at det er et væddeløb.
Lytter vi til den ene side, er det utroligt skadeligt.
Den vej går vi.
De lytter til min side af sagen og siger: "Der er en anden side."
Vi troede, oddsene var meget bedre.
Vi vidste, at fakta og loven var på vores side.
Ifølge det, min advokat sagde
og følte, kunne vi vinde.
De var desperate.
De havde slet ikke en sag.
Advokaterne prøvede at ramme Domenico på,
at han havde været advokat.
De sagde: "Det burde du have vidst, du er advokat."
Han så på dem og sagde:
"Jeg er ikke advokat, jeg sælger håndtasker."
Eksperterne, der gik i vidneskranken, var i en pinlig situation.
MARK ROTHKOS SØN
Christopher Rothko blev bedt om at komme og se på et værk, angiveligt af hans far.
Han undersøgte det i en halv time, for og bag, og sagde, det var smukt.
Det er svært at forestille sig,
at man kalder et maleri falsk og smukt på samme tid.
Han vidste, at Knoedler solgte kunst, så hvad tror han, han er der for?
Det var smukt. Det betyder ikke, at det var autentisk.
Malerierne var gode, de narrede mange mennesker.
Ann Freedman ved, at bemærkninger om,
at et maleri er smukt ikke er en godkendelse.
En anden ekspert sagde: "Jeg sagde ikke, at værket var autentisk,"
men det kom frem, at han havde spurgt om lov til at udstille det.
Så vi hørte i retten: "Ønsker du normalt at udstille falsknerier?"
"Selvfølgelig ikke."
De trak bare i land.
Man kunne høre bakalarmerne.
Nogle nægtede at have sagt ting, de havde skrevet i e-mails,
og når de fik e-mailen forelagt, nægtede de, at der stod det, der stod.
Det var svært at sidde og lytte til åbenlyse løgne.
Ann ser på den stak dokumenter, hun satte sin lid til, der sagde:
"Jeg har ingen grund til at betvivle ægtheden af dette eller hint værk."
og hun spørger sig selv:
"Hvor er du, når jeg har brug for dig?"
Jeg er overrasket over, at ingen…
…har anerkendt, at de begik en fejl, bortset fra Ann.
Så det var overraskende
da Anfam under ed sagde, at han aldrig havde set maleriet.
Det var virkeligt enestående.
Han havde aldrig set selve maleriet, han fik et foto af Ann Freedman.
Den sidste, der vidnede, var galleriets revisor.
Hun gennemgik regnskaberne i retten.
Og de regnskaber afslørede,
at havde det ikke været for de 80 millioner dollars for falsknerierne,
ville Knoedler have haft en milliongæld.
I de sidste årtier var deres forretning at sælge falsknerier.
Deraf kom spørgsmålet om meddelagtighed.
Ann Freedman og Michael Hammer havde
personligt profiteret af falsknerierne.
Jeg havde ikke ansvaret de faste udgifter.
Jeg brugte ikke meget tid i regnskabsafdelingen.
TALLENE, TRIN FOR TRIN 1995 - 2008 (13 ÅR).
Ja, jeg mener, det var meget skadeligt.
Det viste sig klart, at Hammer brugte galleriets penge privat.
Han brugte et firmakreditkort til at tage sin kone med til Paris
og til at købe en Mercedes til 500.000 dollars.
Jeg tror ikke mange vidste,
at man kunne købe en Mercedes til 500.000 dollars.
Michael var altid meget entusiastisk
og begejstret over min opdagelse af disse værker.
Det er forbløffende at forestille sig,
at folk hos Knoedler handlede uden kendskab til det her.
Vores opfattelse var, at det kom oppefra.
Det er kategorisk forkert.
Og at antyde andet er helt urimeligt og usandt.
Og det er faktisk
en fornærmelse mod familien og det arbejde, de har udført.
Vi havde hørt alle disse vidner,
og nu fik både Ann Freedman
og Michael Hammer mulighed for at vidne.
Ann var som sædvanligt klædt i gråt med hovedet sænket.
Michael Hammer kommer ind i retssalen.
Han har en kongeblå velourjakke på,
lysbrune bukser,
er solbrændt
og har flagrende, hvidgyldent hår.
Og det var februar i New York.
Retssalen var pakket, man kunne ikke få en plads.
Vi vidste, at den dag kulminerede det,
og det ville blive rigtigt grimt.
Jeg tror ikke, at Freedman og Knoedler nogensinde en chance for at vinde.
Og jeg tror ikke, at Freedman ønskede, at det skulle for retten,
og hun ville ikke vidne, for der blev indgået forlig,
en time før Michael Hammer skulle vidne.
Retsbetjenten eller nogen, kom ind og meddelte, at retssagen var slut.
Færdig.
Freedman og Hammer vidste, at de kunne gøre situationen endnu værre.
De udsatte sig for kriminel
fare, juridisk fare, hvis de vidnede,
og derfor besluttede de at stoppe.
Jeg gjorde min sag meget klar, så jeg havde gjort min pligt.
Og jeg afslørede bedrageriet,
så et forlig gav mening for os på det tidspunkt.
Det virkede som om,
at den dag jeg skulle vidne,
da indgik de forlig.
De ville ikke lade forsvaret forsætte.
Jeg vil ikke sige, at de ikke ville lade Ann Freedman vidne,
men jeg tror, det var, hvad folk ventede på.
Jeg ville elske at have hørt ordet "skyldig".
Jeg er følelsesladet omkring det.
Måske havde der været flere konsekvenser
for Ann Freedman og Michael Hammer og gallerierne,
hvis de var kendt skyldige.
De havde en mening om, hvad de synes var en rimelig aftale,
og da de opnåede den aftale, indgik de forlig.
Hvordan har din klient det?
Undskyld mig.
Rosales var den eneste, der stod til fængselsstraf.
Hun blev i sidste ende idømt afsonet tid, hvilket var få måneder.
ROSALES GRÆD EFTER FORLIG, SOM GIVER HENDE ANSVARET
Nogle var skuffede over Glafiras dom, men tænk på konteksten af det, vi opnåede.
Og det var i sidste ende dommerens tanke.
Vi vil ikke at lade én person dømmes,
der på grund af tilfældigheder var den eneste, der tilstod og samarbejdede.
Det siger også noget om Glafira, at hun ikke implicerede Ann.
Når man prøver at aflede skyld og opnå en mildere dom,
jo flere man implicerer, desto bedre er det.
Presset for at implicere andre,
og for at opfinde eller pynte sandheden, er enormt.
Slap hun for let?
Det ved jeg ikke. Hun har ingen penge tilbage.
Hun sad i fængsel, og jeg var i retten den dag,
hun kom med lænker om fødderne.
På en måde var hun i centrum,
men hun var også en brik i hele spillet.
New York-kunsthandler, Glafira Rosales,
blev af dommer Katherine Polk Failla idømt
ni måneders husarrest.
Failla nævnte forsvarets argument,
at Rosales' opførsel skyldtes overgreb begået af kæresten,
der var hjernen bag planen.
Jeg slog hende af og til.
Vi havde skænderier,
men jeg forstod og tilgav hende. Velvidende,
at hun ville bruge det til sit forsvar.
Som jeg forstår det, er hun nu på Long Island.
Hun måtte overdrage sine aktiver til erstatninger.
Og er, så vidt jeg ved, ikke i kunstbranchen.
Efter at have set alle beviser
rejste anklageren ikke sag imod Ann Freedman.
Jeg ville gerne vide, om jeg kunne bevise over for 12 personer,
ud over rimelig tvivl, at galleriet, hvem end ledede det,
hvem end solgte dem, vidste, at malerierne var falske.
Hun vidste ikke, hun solgte falsknerier.
Det er jeg overbevist om.
Jeg sad på et kontor med hende, jeg handlede med hende,
og hun løj for os.
Hun er skyldig.
Ann Freedman er ikke et offer. Hun er kunsthandler.
Hun er skyldig i de bibelske synder, stolthed og grådighed.
Enten var hun Glafira Rosales' medskyldige,
eller også var hun utrolig dum.
Sæt dig i hendes sted, et trin ad gangen.
Det er let at se tilbage og sige:
"Lad mig vise dig alle advarselslamperne gennem de 14 år."
Hvordan kunne man have en falsk Jackson Pollock hængende
med navnet stavet forkert
i ti år eller hvor længe Ann Freedman havde det hængende i sit hus?
Spørgsmålet i Anns sag var, hvad vidste hun dengang?
Alt det, der kom ud bagefter, har ingen betydning.
Det blev besluttet,
at vi ikke kunne bevise sagen uden rimelig tvivl.
De var fair, så på bundlinjen og anklagede hende ikke.
At de ikke anklagede hende, er virkelig chokerende.
Det ved jeg ikke. Jeg…
Jeg er overrasket over hele…
Jeg er meget overrasket.
Det er et mysterium, og det er ekstremt frustrerende.
JAGTEN PÅ TO FLYGTNINGE
José Bergantiños Díaz blev anholdt i Spanien,
og på fri fod, mens han venter på udlevering til USA.
Han nægter al skyld og fortalte lokale journalister,
at sagen ikke bekymrer ham.
De er urørlige, fordi de er spanske statsborgere,
og vi må gennem en udleveringsproces i Spanien.
Spanien har besluttet, at de ikke vil udlevere, hvilket er skuffende.
LUGO, SPANIEN
Carlos, du besluttede at tage tilbage til Spanien?
Jeg har altid haft mit hjem i Spanien,
og mine rødder var altid i Spanien.
-Det har intet med det hændte at gøre? -Nej.
Der er gjort en indsats for,
at bringe Bergantiños tilbage til USA og stille ham for retten.
Indtil videre er det ikke lykkedes.
Bergantiños er uskyldig, indtil det modsatte er bevist.
BERGANTIÑOS' ADVOKAT
Han behøver ingen retssag for at bevise sin uskyld.
Bare for at gøre det juridisk klart, så er din position,
at alt det, der skete med Knoedler, var Glafiras værk?
Lad mig sige det sådan…
Nej.
Han kan ikke lide det spørgsmål. Okay.
Jeg var aldrig særlig ambitiøs, Glafira var mere ambitiøs end mig.
Jeg tilgiver hende, hun er min datters mor,
og jeg ønsker hende det bedste.
Jeg ved, hun klarer sig bedre end jeg.
Efter interviewet
prøvede Bergantiños at sælge instruktøren "Bob Dylans mundharmonika"
Betal mig, hvad du kan, den er ægte.
Selvfølgelig.
Uden for referat.
SHANGHAI, KINA
Hej, er der nogen hjemme?
Hej. Goddag.
Vi optager en dokumentarfilm.
Kender du en ældre herre ved navn Qian Pei-Shen, der bor her?
-Prøv at gå ovenpå og tjekke. -Ovenpå?
-Ovenpå, der. -Okay.
Goddag, frue.
Kender du en ældre herre ved navn Qian Pei-Shen?
Qian Pei-Shen? Jeg er Qian Pei-Shen.
Hvad? Er du Qian Pei-Shen?
Hej. Vi optager en dokumentarfilm
om en kunstner fra Shanghai.
Må vi stille nogle spørgsmål?
Kunstner fra Shanghai…
Har I kontaktet nogen? Har I en aftale?
Vi vil gerne tale med hr. Qian.
Hvor har I adressen fra?
Han er gammel. Han vil ikke interviewes.
FR. QIAN, PEI-SHEN QIANS HUSTRU
Nu bliver han bare hjemme
og maler for sig selv.
Han sælger ikke sin kunst længere.
Hensigten var ikke, at mine efterligninger blev solgt som den ægte vare.
De var bare kopier til privat brug.
Pei-Shen vidste, hvor hans malerier endte.
Han signerer dem med kunstnerens navne.
Det er den juridiske definition på bedragerisk hensigt,
at man forfalsker en signatur.
Det overrasker mig, at den kinesiske maler kunne forlade landet.
At immigrationsmyndighederne ikke blevet advaret. De vidste, hvem han var.
Pei-Shen kommer nok aldrig tilbage til USA.
Det ville være dumt.
Det er en skam, for Pei-Shen har fået berømmelsen af alt det her,
men ingen konsekvenser.
Det er svært at sætte sig i nogens sted.
Ingen andre end Ann Freedman selv ved, hvad hun troede.
Ann Freedman gik ikke blot fri, hun driver stadig forretning.
Hun driver stadig et galleri.
Virkelig? Vil du ikke forfølge en ny karriere efter dette?
Det er bemærkelsesværdigt, at hun driver et galleri,
og at folk stadig er villige til at handle med hende.
-Vil du købe et maleri af hende? -Nej.
Så du ville ikke købe kunst af Ann Freedman i nærmeste fremtid?
Nej.
Jeg genoplever det kun og bliver ked af det,
når jeg går ned ad Madison Avenue
og ser Ann Freedman sidde ved et bord på en café.
På den ene side er det en usædvanlig sag,
og man siger, at den er så enestående.
Men på den anden side tænker man også: "Hvor usædvanligt er det?"
Hvor meget andet foregår der, som vi ikke kender til?
Jeg tror, Knoedler-sagen har kastet en skygge.
Hvor længe den holder, ved jeg ikke.
Så længe man sælger kunst for mange penge,
vil vi se store svindelnumre.
Som priserne stiger, og der er nye kunstnere,
og nye, spændende skatte findes,
kommer der nye sager som denne.
Jeg tror, det har åbnet kunstverdenen for en ny opfattelse og undersøgelse af
hvordan man bedømmer ægtheden af disse kunstværker?
Og gør kunstverdenen virkelig, hvad den bør for at finde ud af det?
Det er en historie om kunsthistorie.
Det er en historie om, hvordan vi skal tænke om kunst.
For ti år siden ville maleriet bag mig være fem millioner dollars værd.
Den var eftertragtet af nogle af verdens vigtigste samlere,
og nu hænger det på mit kontor. Jeg kan røre det, det er intet værd.
Og man tænker over om oplevelsen af kunsten,
har ændret sig med den viden, at det ikke er, hvad det udgiver sig for.
Jeg tror, den eneste oprejsning er,
hvis hele verden tror, hun var helt uskyldig.
Det er hendes livsmål nu.
Jeg bliver dømt for det, jeg har gjort.
Selvfølgelig har jeg begået fejl og er villig til at fortsætte med
at gøre, hvad jeg skal, for at vinde folks tillid.
Spørg dem, der brugte 80,7 millioner på deres malerier,
om de synes, det er godt nok.
DET TIDLIGERE KNOEDLER GALLERY
Det eneste, jeg kan gøre, er…
…at fortsætte.
I juli 2019 blev det tiende og sidste søgsmål afsluttet,
der involverede en falsk Rothko, købt for 5,5 millioner dollars
Glafira Rosales arbejder som servitrice i Brooklyn.
Ann Freedman fortsætter med at sælge kunst
Tekster af: Anja Molin