Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
TOTO JE PRAVDIVÝ PŘÍBĚH O FALEŠNÉM UMĚNÍ.
JMÉNA KVŮLI OCHRANĚ NEVINNÝCH ZMĚNĚNA NEBYLA,
NEBOŤ NĚKTEŘÍ TAK NEVINNÍ NEJSOU.
Nikdo nechce být oklamán.
Lidé jsou oklamáni uměním mnohem víc, než si myslíme.
Ředitele Metropolitního muzea se jednou zeptali:
„Kolik si myslíte, že máte na zdech padělků?“
On na to odpověděl: „Nemám tušení.“
To je trapas.
Vlastně je to horší.
Myslím, že nechtějí přiznat…
připustit,
že byli oklamáni.
Myslím, že je velmi snadné pochopit…
jak jsem
podlehla tomu vzrušení kolem umění.
PRODEJ PADĚLKŮ ZA 63 MILIONŮ DOLARŮ
Řekli, že byla součástí zločineckého podniku.
Řekli, že to ví na 100 %.
Buď byla spoluviníkem,
nebo patřila k těm nejhloupějším lidem, kteří kdy pracovali v umělecké galerii.
Neprodávala jsem padělky úmyslně.
Byla jsem přesvědčená, že jsou skutečné, pravé a věrohodné.
Byla jsem si jistá.
Přišlo to velmi nečekaně.
Začalo to zprávou o uzavření galerie Knoedler.
Bylo to šokující, protože Knoedler byla v uměleckém světě prestižní instituce.
A nikdo neznal podrobnosti,
dokud se nezačaly objevovat zprávy o padělatelském skandálu.
Skandál za 80 milionů dolarů, který rozhořčil svět umění.
Sběratelé nyní kontrolují svůj nejcennější majetek.
Tohle je asi ten největší podvod s uměním, jaký byl kdy odhalen
v dějinách Spojených států.
Obžalovaný padělatel vytvořil napodobeniny obrazů
nejvýznamnějších amerických umělců.
Podvod, který trval téměř 20 let.
Tohle byl někdo, kdo měl tu drzost říct,
Jackson Pollock, Motherwell,
pojďme se pustit do těch největších umělců 20. století.
Sběratelé koupili něco,
co má hodnotu v řádech milionů dolarů…
Mám příležitost koupit dílo Rothka?
…a co je vlastně bezcenné.
Lidé mysleli, že tyto padělky jsou mistrovská díla.
Mysleli, že jde o umělecká díla a dali je do muzeí.
A jedna z nejdůležitějších galerií
v této zemi byla v centru pozornosti.
Galerie Knoedler byla v New Yorku velmi uctívaná i díky své dlouhověkosti.
Přežili občanskou válku, dvě světové války a celé 20. století.
Začali jako dealeři s díly starých mistrů a prodávali je lidem jako
J. P. Morgan,
Henry Clay Frick.
Prodávali do Metropolitního muzea umění, do Louvru.
Na začátku 70. let Armand Hammer,
jeden z průmyslníků a filantropů amerického 20. století,
získal podíl v galerii Knoedler.
Jeho vnuk Michael Hammer
získal vlastnický podíl kolem roku 2001.
Ten převzal kontrolu nad galerií a do čela postavil Ann Freedmanovou.
V galerii Knoedler jsem pracovala téměř 32 let.
Ann Freedmanová měla jako dealerka dobrou pověst
a udržovala dobrý vztah se sběrateli.
To všechno bylo díky galerii Knoedler, kde jsem pracovala.
Knoedler byla instituce na vrcholu.
A byla to galerie, která držela krok s časem a trendy.
Ironické je, že jim unikl jen abstraktní expresionismus z 50. let,
který se nakonec stal i jejich zkázou.
V centru tohoto podvodu je podle úřadů tato žena z New Yorku.
Glafira Rosalesová,
samozvaná dealerka s uměním.
Glafira Rosalesová přišla do galerie Knoedler jen tak z ulice,
že má v kufru svého auta mistrovská díla.
Prostě obrovský, mnohamilionový poklad dosud neznámých obrazů.
A všechny ty obrazy byly od této záhadné Glafiry Rosalesové.
Byla to dokonalá bouře.
A bylo velice neobvyklé, že tak velký počet padělků
prošel galerií Knoedler a oklamal tolik lidí.
80MILIONOVÝ PODVOD JE U SOUDU
POČÁTEK PODVODU
Vzpomínám si, že v roce 1995
byl Jimmy Andrade jakási pravá ruka.
Měl na práci spoustu věcí, které se naskytly.
Měl naši velkou důvěru.
Řekl mi, že má velmi dobrou kamarádku, která mi chtěla ukázat obraz Rothka.
Jednoho dne přišla Glafira Rosalesová.
V tu dobu jsem její jméno neznala, ale na tom nezáleželo.
Neslyšela jsem o ní.
Byla zdvořilá,
dobře oblečená,
mluvila velmi jemně.
Nebyl důvod Glafiře Rosalesové věřit.
Nikdo nevěděl, kdo je. Neměla významný rodokmen.
Byla to jen nějaká paní z Long Islandu, která jednou přišla do galerie.
Rosalesová hrála perfektní roli.
Řekla správné množství informací, ani moc, ani málo.
Jen tolik, aby vzbudila zájem Ann a udržovala vztah dál.
Měla Rothkovo dílo na papíře
zabalené… mezi kartony.
Zeptala jsem se jí, jestli to můžeme rozbalit.
Jimmy to rozbalil.
Nic neobvyklého.
Myslela jsem si, že je to naprostá nádhera.
Naprostá nádhera.
Pokud se dá zamilovat do něčeho hmotného,
pak já miluji umění.
Vím, že to není člověk, takže existuje určitý limit,
ale z těchto uměleckých děl jsem byla vážně nadšená.
Podpis na zadní straně. Datum. Vypadalo to výborně.
I tenkrát pro mě bylo zcela normální položit pár otázek.
„Můžete mi říct něco o tom, odkud je a kdo je vlastník?“
Dala jasně najevo, že má smlouvu o mlčenlivosti
a jméno majitele nesmí prozradit.
Postupně vyšly na světlo další podrobnosti.
První příběh, který byl později pozměněn,
se točil kolem „pana X“.
Velmi zámožná rodina, která přišla z Evropy.
Po válce odjeli do Mexika, což nebylo neobvyklé.
On přijel s ženou do New Yorku.
Koupili obrazy přes muže jménem Alfonso Ossorio.
Alfonso Ossorio žil na Long Islandu.
Byl to jakýsi mecenáš Jacksona Pollocka.
Údajně propojoval anonymní sběratele s umělci.
Získali řadu děl, tohle nebylo jediné. Měli i další.
Ten Mexičan, i když abstraktní umění neměl rád,
vzal všechny ty malby zpět do Mexika.
Jak je převezl? Karavanou?
No, vzal je s sebou do Mexika, hermeticky je uzavřel a dal je do sklepa.
Ta díla dal svému synovi,
„panu X Juniorovi“.
A ten je teď chce prodat za nízkou cenu, protože mu na penězích nezáleží.
Bohatým že nezáleží na penězích?
Ze zkušenosti vím, že bohatým na nich záleží víc než chudým.
Je to jedna z těch historek, kde je pár detailů pravdivých,
nebo spíš svůdně věrohodných,
a naivní člověk to celé sežere.
Nejsou ale podvody vždy dostatečně uvěřitelné?
Myslela jsem, že jsme učinili objev.
Dražba začíná na 33, 34, 35 milionech dolarů.
Mám nabídku za 36 milionů dolarů. 36 pro pana Stefana. 36.
48, Charlie za 48.
Po umění abstraktního expresionismu se v roce 2000, 1998 úplně bláznilo.
Za 57 milionů dolarů. Elizabeth teď nabízí 57.
58.
Z trhu s přiměřenými cenami se stal trh na dračku
a díla se prodávala za desetinásobek ceny.
Abstraktní expresionisté patřili do první skupiny amerických umělců,
kteří si vybudovali mezinárodní reputaci.
Patřili do ní Jackson Pollock, Mark Rothko,
Barnett Newman,
Lee Krasner,
Robert Motherwell
a Willem de Kooning.
Nikdy vlastně nečekali, že najdou své publikum a sběratele.
Za 65 milionů dolarů?
Děkuji!
Kvůli současným cenám mnohých abstraktních expresionistů
je asi lákavější vytvářet padělky jejich děl.
Z té historky jsem pochopila, že ty obrazy byly zakoupeny
na konci 50. a na začátku 60. let za velmi nízkou částku.
A bylo to věrohodné.
Umělci umírali hlady, nešlo jim jen o prodej.
Měli vážnou potřebu.
Pollock musel vyměnit své malby
v místním obchodě s potravinami nebo s alkoholem.
Takže myšlenka, že v té době mohl někdo
získat ta díla velmi levně, není překvapující.
A nezapomeňte,
že když tento neznámý „pan X“ tato díla údajně kupoval, tak nebyla drahá.
Stála pět až deset tisíc dolarů.
Ty malby nebyly nikdy vystaveny,
nemají žádné známé provenience, nemají žádné skutečné papíry.
Provenience je zde klíčová.
Musíte vědět, odkud ta malba pochází.
Provenience je v podstatě historie vlastnictví.
V ideálním případě tak můžete dané dílo vystopovat od současného vlastníka
až do ateliéru umělce.
Přinejmenším je třeba nějaký doklad o tom,
kdy to dílo bylo vytvořeno a komu patřilo.
Sestra má možná nějaké doklady, ale nejspíš jsou zničeny.
Tu historku měla připravenou. O tom žádná.
To je dost vágní a jako provenienci to neměli uznat.
Člověk by myslel,
že se alespoň jeden z těch obrazů objevil v pozadí při focení
u umělce v jeho ateliéru.
Často najdete záznamy o existenci díla, ale nikdy to není dokonalé
a dá se to zfalšovat.
Měli jsme skvělé sběratele jako Walter Chrysler,
Roy Neuberger
a Joe Hirshhorn.
Šli do uměleckých ateliérů a dostali množstevní slevu.
A platili hotově.
Znělo mi to věrohodně.
Věřila jsem tomu.
Byla v tom záhada, ale v provenienci je často záhada.
Ale doufala jsem, že tu záhadu časem vyřeším.
Žádné z těch děl, které Rosalesová přinesla do galerie,
nebylo v katalogu raisonné daných umělců.
Katalog raisonné je souborný katalog
autentických děl konkrétního umělce.
Všichni akceptují to, že mohou existovat legitimní díla,
která se do katalogu raisonné nedostala a která autorům v té době nebyla známá,
ale je to taková bible.
Tak co uděláte? Jdete za lidmi, kteří katalog raisonné vytvořili,
a zeptáte se na jejich názor.
Pokud mi slouží paměť, tak jsem tuto malbu poprvé viděl…
Odborník David Anfam
zrovna přiletěl z Londýna, tak jsem mu to ukázala.
Okamžitě na to měl názor,
což jsem očekávala a řekl: „Nádhera. To je Rothko.”
Na Rothka byl znalec.
Byl známý jako odborník na Rothka
a na abstraktní expresionismus.
Pracoval pro Národní galerii a pro rodinu Rothkových,
aby vytvořil katalog raisonné, bibli děl Rothkeho.
Znamenalo to, že je pravý.
UMĚNÍ PODVODU
Mistr podvodník vám dá, co chcete.
AUTORKA
Dobří podvodníci jsou velmi dobří psychologové.
Jsou to lidé, kteří chápou lidskou potřebu a touhu
a ví, jak funguje víra a naděje.
Objevila se Rosalesová a ukázala,
že se jí dá věřit
a že má ve světě umění roli.
Šla na aukce, na zahájení a kupovala ode mě umělecká díla.
Zahájení jsou veřejná shromáždění, takže se neskrýváte.
Byla to fascinující hra na kočku a myš,
protože s každou další malbou, kterou Glafira přinesla,
Ann se od ní snažila získat informace o „panu X“
a Glafira řekla:
„Řeknu vám, že je velmi spokojený s tím, jak si vedete.“
Galerie Knoedler prodávala jen jeden nebo dva padělky ročně.
Lidé se ohlédnou za celkovým číslem a řeknou si: „Propána!
Nedovezli je tam přece na trakaři.“
Šlo to pomaličku po kapkách.
Pomalu, ale jistě – takový byl plán.
Glafira je menší a docela tichá osoba.
Nezapadá do profilu mezinárodního zločince prodávajícího padělky.
Ale víme, že její přítel má s uměním zkušenosti.
Mohl byste mi pro informaci říct vaše jméno?
Jmenuji se José Carlos Bergantiños Díaz.
PŘÍTEL GLAFIRY ROSALESOVÉ
Kdo je Bergantiños?
Kdo je Glafira Rosalesová?
Tito lidé mají údajně galerii v New Yorku.
Mají údajně galerii v Sands Point.
Ve Španělsku byli obviněni z obchodování s padělky.
Bergantiños byl v roce 2006 obviněn z padělání různých dokumentů.
Kolem něj zvonily varovné signály.
Nasvědčuje to tomu, že jestli existuje nějaký plán,
což je evidentní, tak v tom jede i on.
Ann Freedmanová řídila galerii.
Setkal jste se s ní někdy?
Nikdy jsem ji nepotkal. Nikdy.
Neznal jsem ani jejího asistenta. Neznal jsem nikoho.
Ať už to byl Bergantiños, nebo Glafira, věděli, do čeho jdou.
Když si zvolíte někoho jako Ann, zvolíte si někoho
ve velmi zranitelném okamžiku kariéry, kdy něco takového potřebují.
A to je něco, s čím Glafira a Bergantiños počítají.
Podvodník není dobrý řečník.
Podvodník je dobrý posluchač.
A to Glafira dělala neuvěřitelně dobře.
Jakmile ta díla přišla, Ann si zavolala experty.
Tak to dealeři dělají.
Ať máte provenienci, nebo ne.
Národní galerie umění vydala katalog raisonné
děl Marka Rothka na papíře.
O dvou z těch Rothkových děl napsali Ann
a řekli: „Ta díla jsme vyhodnotili.
Hodláme je zařadit do katalogu.“
Šla za předním restaurátorem,
který pečuje o vlastnictví Marka Rothka, a dostala hlášení o stavu,
které se k těm dílům vyjádřilo pozitivně.
„Toto je klasický příklad Rothkova stylu.“
Tohle je někdo, kdo restauroval
stovky a stovky maleb,
ale na fyzické konstrukci těchto obrazů si ničeho zvláštního nevšiml.
Pak přišel Pollock
a nakonec sedm Richardů Diebenkornů.
Bylo to jako objevení neobdělané půdy.
Nakonec jsem najala odborníka E. A. Carmeana,
aby tento výzkum vedl.
Jeho expertize jsem důvěřovala.
Podle jeho názoru byly pravé, a dal mi to i písemně.
Chtěli věřit, že ta díla jsou skutečná,
protože to tak bylo lepší pro všechny.
Učinili jsme velký objev.
Máme cennou sbírku dříve neznámých maleb těch nejslavnějších umělců 20. století.
A pokud chcete, aby něco byla pravda,
tak uděláte vše pro to, abyste ignorovali varovné signály.
Ale bylo jich hodně.
OPRAVDU NEVÍDANÝ POKLAD!
Odborníci, za kterými šla, tato díla nějakou formou schválili.
SKVĚLÁ UKÁZKA JEHO PRÁCE
A když měla kolem odborníky,
kteří potvrzovali to, v co věřila, pustila se do toho po hlavě.
SBĚRATELÉ
Umění je luxusní komodita,
která má velmi malé publikum.
Je to výlučnost. Jde o ty nejlepší umělce na světě.
Nemají moc děl.
A jde také o lidi se spoustou peněz, kteří chtějí sbírat něco velmi vzácného,
co nikdo jiný nemá.
A když tato fakta zkombinujete
a někdo přijde s novým objevem, je to opravdu lákavé.
De Soleovi jsou velmi inteligentní lidé.
Domenico je absolvent Harvardské právnické školy.
Je to velmi sofistikovaný muž.
A mají pozoruhodnou sbírku umění.
Jeden náš starý přítel mi řekl: „Až budeš v New Yorku,
musíš navštívit mou kamarádku.
Je asi nejlepší ve Spojených státech. Je to Ann Freedmanová.“
PŘEDSEDA – SOTHEBY'S – TOM FORD INT.
O ní ani o galerii Knoedler jsem nic nevěděl.
Mluvili jsme o díle od Scullyho, které se nám líbilo.
Proč nezavoláme Ann Freedmanové, jestli od něj něco má?
V tu dobu jsem od Scullyho nic neměla, ale chtěla jsem se s nimi seznámit.
Byla to moc pěkná lokalita.
Šlo se nahoru po schodech, kde byla kancelář, ve které jsme seděli.
Pár zakrytých uměleckých děl na stojanech.
Zeptali se: „Co je to tam zakryté?“
Řekla jsem: „To je Rothko.“
„Rothka milujeme! Podíváme se.“
Odhalila ta dvě umělecká díla, jedno z nich vypadalo jako Rothko
a to druhé jako Jackson Pollock.
A my na to: „No tohle, podívej.”
Vzalo nám to dech.
„BEZ NÁZVU, 1956“ OLEJ NA PLÁTNĚ
To vám každý den do cesty nepřijde.
Pochopitelně jsme chtěli vědět víc.
V jistém smyslu byli ošáleni,
ale všichni to byli sofistikovaní lidé.
Sofistikovaní v podnikání, v profesionálním životě,
a přesto všichni podlehli kouzlu tohoto umění.
Myslím, že smýšlení, které De Solesovy přimělo zamilovat se
do tohoto údajného Rothka,
je častý způsob uvažování sběratele, který koupil padělek.
Zamilovanost je proces ignorování nedostatků a odpouštění chyb,
jako je to v případě někoho, kdo ignoruje nedostatky své nové lásky.
Pozdvihuje vám to sebevědomí.
Když k vám přijdou lidé na návštěvu,
chcete, aby to viděli.
Když se na trhu objeví Rothko, který se vám líbí,
budete klást otázky, nebo si ho koupíte?
Chci jen ujasnit, že nejsem odborník.
Nejsem žádný expert.
Ty malby vypadaly velmi dobře
a měli jsme velmi sofistikovaného poradce, který myslel, že ta malba je velmi dobrá.
Osm milionů dolarů zní jako hodně,
ale na dílo od Rothka je to docela málo.
Dobrá díla od Rothka z tehdejší doby stojí mnohem víc.
Nezdálo se, že mají hodně otázek.
Byli tou malbou naprosto okouzleni.
Domenico trval na tom, že kromě faktury
chce i osvědčení o pravosti
a Freedmanová nám poskytla několikastránkový dokument
se seznamem všech „expertů“,
kteří tu malbu viděli a ověřili.
I já jsem byl v tom dokumentu uveden jako expert,
což je jeden z důvodů, proč jsem se do toho zapletl.
Nejsem expert na Rothka.
Nevzpomínám si, že bych ten obraz viděl.
GRATULUJEME K AKVIZICI MALBY
De Soleovi věděli, že provenience neexistuje.
Věděli, že majitel – prodávající, je neznámý.
Vlastně to věděli všichni.
De Soleovi ho poslali do muzea Beyeler, takže bylo neuvěřitelně vystavované
v kontextu pod jménem „Rothkovy pokoje“. O tom ráda mluvím.
Ernst Beyeler byl jedním z nejvýznamnějších dealerů,
který věnoval celou výstavu dílům Marka Rothka.
Rothko od De Soleových měl svou vlastní zeď.
Vešli jste dovnitř
a tam to bylo.
Ernst Beyeler byl tehdy naživu,
a nezpochybňoval ho.
OBRAZ JE VELMI OBDIVOVÁN
Přijal ho a to byl další důvod si myslet, že máme opravdový klenot.
Měli byste si klást otázku: Proč jsem dostal tak dobrou cenu?
PADĚLATEL
Mnozí odborníci se shodli na tom,
že by bylo velmi nepravděpodobné, ne-li nemožné,
aby jeden člověk zvládnul styly tolika umělců.
Bylo to pozoruhodné a ti, kteří ta díla viděli, to neočekávali.
Je čas na našeho oblíbence dne,
který upoutal naši pozornost,
a ne ze správných důvodů.
Dnes se jedná o 75letého umělce, který začal prodávat své malby
za pár set a nakonec je prodával za miliony.
UMĚLEC, UČITEL, PADĚLATEL
O Pei-Shenovi víme,
že žil v Číně jako úspěšný malíř.
Přišel do Států, ale v umění se mu tolik jako v Číně nedařilo.
Velmi ho to frustrovalo,
protože si v Číně udělal jméno,
ale tady ho nikdo neznal.
Studoval na umělecké škole Art Student League na Manhattanu,
kde prošli výukou velikáni jako Alexander Calder a Pollock.
PEI-SHENŮV SPOLUŽÁK
Ten chlapík byl očividně génius
a studoval techniky sedmi osmi různých malířů abstraktního expresionismu.
A dost na tom dřel.
Číňané mají víc než tisíciletou tradici
správného kopírování, naprosto přesného kopírování,
což je největší pocta, kterou můžete vzdát
předešlému umělci a vyzkoušet si své schopnosti.
Začalo to před stoletími a tisíciletími.
Originalita nebyla ctnost.
Nic z vašeho srdce. Je to jen kopírování technik ostatních.
Nekopírují jen umění, kopírují i iPhony a spoustu špičkových technologií.
Člověk se až diví, že tento čínský umělec dokázal vytvořit díla,
která skoro nikdo nemohl rozeznat od pravých mistrovských děl.
Je dobrý. Má talent.
Ale ne jako Picasso nebo Matisse.
Jeho Rothko je špatná kopie.
Brilantní. Brilantní padělky.
Glafira a Bergantiños vyhledali pár schopných lidí
a rozhodli se pro Pei-Shena, protože byl nejlepší, kterého našli
a protože uměl několik umělců.
Když Pei-Shen ty malby vytvořil, byly čerstvé a nové,
nebyly z 50. a 60. let, jak měly být.
Pei-Shen vytvořil malbu, načež si ji vzal Bergantiños
a udělal s ní něco, aby vypadala věrohodně staře.
Povrch může mít prasklinu. Bude na ní prach.
Rám musí být správně starý.
I plátno musí mít správný věk.
Bergantiños si obstaral nějaké materiály, suroviny,
staré plátno, správný rám.
Pracovali ruku v ruce.
Potřebovali Pei-Shenovu uměleckou práci, ale Bergantiños to pak musel dodělat,
aby to vypadalo staře a věrohodně.
Do mého bankovního účtu nechodil žádný příjem.
Pořád jsem chudý umělec. Myslíte, že jsem v tom zapleten?
Na začátku mu platili málo.
Po nějakém čase se objevil na Armory Art Faire na 67. ulici,
kde viděl jedno ze svých děl v sekci galerie Knoedler.
To byl ten moment, kdy se vrátil k Rosalesové a řekl:
„Musíte mi zaplatit víc.“
Carlosi, jak ses seznámil s Pei-Shen Qianem?
Koupil jsem od něho malby,
když byl…
na ulici a maloval různé věci.
Občas jsem potřeboval peníze,
tak jsem je koupil a prodal, jak to dělají ostatní.
A Rosalesová byla ta,
která s pomocí svého přítele kolem těch obrazů vytvořila historku.
Bylo to velmi dobře provedené.
Nesmíme ale zapomenout, že Glafira Rosalesová
se ty obrazy snažila prodat sama.
I kdyby měla přístup ke sběratelům nebo galeriím,
kterým prodávala Ann Freedmanová, vysmáli by se jí.
Všichni vidíme v kontextu.
Jdete do Muzea moderního umění, do Metropolitního muzea
a vidíte tam obraz, a ani odborník si nebude myslet:
„S tím obrazem není něco v pořádku.“
Spoléháte na to muzeum a na celou tu infrastrukturu,
která ten obraz prověřila.
Galerie Knoedler měla tak dobrou pověst, kterou lidé nikdy nepodezřívali.
To dílo se líbilo stále většímu počtu lidí.
Když říkám „líbilo“, chci říct „chtělo“.
Lidem se před ním úplně rozzářily oči.
GALERIE KNOEDLER PRODALA…
Touha po těchto obrazech byla hluboká.
…OBRAZY OD ROSALESOVÉ SBĚRATELŮM, MUZEÍM A GALERIÍM PO CELÉM SVĚTĚ
BYLO PRODÁNO PŘES 60 FALEŠNÝCH OBRAZŮ ZA 80 MILIONŮ DOLARŮ
Na takzvaném sekundárním trhu s uměním, kde se dílo koupí od jedné strany
a prodá se zase dál,
je prodej se 100% přirážkou celkem běžný.
Ale tyhle ziskové marže byly spíš od 200 do 800 %.
To se stává jednou za deset let.
A každý dealer na sekundárním trhu ví,
že pokud opakovaně dostává ziskové marže takového rozsahu,
je důvod k obavám.
Nebyla jsem jediná, kdo věřil, že to jsou umělecká díla.
Nešla jsem proti celému světu.
Každý k tomu svolil.
Svět umění k tomu svolil.
Nikdo je neschovával.
Ani neignoroval.
Byla vystavena na celém světě,
a publikována.
TASCHEN ŠESTKRÁT PUBLIKOVAL FALEŠNÉHO ROTHKA
Chtěla,
aby tato umělecká díla byla skutečná,
protože v tom případě by byla hlavní postavou v dealerském světě umění.
Byla by na vrcholu.
A to ji zavedlo až k propasti.
TO ZNÍ AŽ PŘÍLIŠ DOBŘE
SBĚRATEL
Jack Levy přišel do galerie a chtěl koupit dílo Jacksona Pollocka.
Řekl, že to dílo koupí,
ale chce, aby ho posoudil IFAR.
Mezinárodní nadace pro výzkum umění byla založena,
aby se zabývala složitými záležitostmi ohledně přisuzování a autentičnosti.
Jsme jedni z mála, kdo se tímto zabývá.
Bylo dohodnuto, že pokud to dílo neuznáme jako pravé,
pan Levy dostane peníze zpět.
Celá ta otázka autentičnosti je ve světě umění velmi znepokojivá.
Padělatele zvýhodňuje to, že pokud máte negativní názor,
pokud si nejste jistí, necháte si to raději pro sebe.
Existují odborníci, kteří malby zkritizovali
a zažalovali je.
Autentizační výzkum je obvykle třífázový.
Je to vědecký výzkum, jež zahrnuje provenienci.
Poté se na to dílo podívají specialisté,
kteří mají o umělci hluboké znalosti,
aby zjistili, zda je v souladu s jeho stylem.
A pak zkoumáme materiálové vlastnosti.
Navzdory pozitivním názorům na toto dílo, které vypadalo dobře na povrchu,
jsme měli příliš negativních názorů.
Všimli jsme si, že na starém plátně byla nová barva.
Srovnali jsme to se skutečným dílem od Pollocka toho samého roku
a ta hobra zestárla úplně jinak.
Bylo nám to velmi podezřelé.
Měli jsme obavy ohledně stylu a jak byla nanesena barva
a o tom zelenohnědém nátěru.
Nikdo to nikdy neviděl.
I lidé, kterým se to dílo líbilo, to zpochybňovali.
A ohledně provenience jsme přiložili 16stránkový dokument,
který ukazoval, proč je nepřijatelná.
Pollock je velmi zdokumentovaný umělec.
Byl slavný už ve svém životě, propána!
Chybějící dokumentace pro malbu
na vrcholu Pollockovy kariéry,
kdy se časopis Life tázal, zda je nejslavnějším umělcem v Americe.
To bylo obzvláště udivující.
PŘEDLOŽENO K OVĚŘENÍ
Kombinace těchto informací nás přiměla napsat zprávu,
že toto dílo nemůžeme akceptovat jako dílo Jacksona Pollocka.
Ta zpráva byla bezvýsledná.
Což je v umělecké komunitě obvykle chápáno jako padělek,
ale neřekli jsme to tak natvrdo a několikrát jsme to zopakovali.
IFAR PRÝ CHTĚL KALIT VODU
Pravda je ta, že tu zprávu schovali, nikdy ji nezmínili a léta nás očerňovali.
SHARON NENÍ OSOBA 20. STOLETÍ
Galerie se později snažila říct, že jsme na to neměli žádný názor.
Měla jsem pocit, že nechtěla poslouchat,
co jsem jí chtěla říct.
Ale měli jsme názor. Řekli jsme, že to nemůžeme přijmout jako Pollockovo dílo.
A tak šel Jack Levy zpátky za Ann Freedmanovou do galerie a řekl:
„Chci zpátky své peníze. To byla dohoda. Dlužíte mi dva miliony dolarů.“
Vzpomínám si, že jsem mu řekla: „Pokud je tu nějaký problém, spravíme to.“
A to bych řekla komukoli.
A Knoedler vrátil 100 % z kupní ceny.
Člověk by si myslel, že v ten moment Ann Freedmanová a galerie Knoedler
zahájí důkladné vyšetřování.
Ve skutečnosti se to dílo vrátilo do prodeje.
Cena se pohybovala od 2 do asi 11 milionů dolarů.
S postupem času jsem měla pocit,
a tak to i bylo, že trh s Pollockem stoupal,
takže se za něj mohlo žádat víc.
Prodal se někdy?
Ne.
Šla jsem rovnou za Glafirou, abych jí řekla,
že kolem těch děl existuje podezření
a dostala jsem víc informací.
A jako zázrakem mělo toto dílo do tří týdnů novou provenienci.
PAN X HISTORKA #2
Historka číslo dvě se změnila.
Teď byl „pan X “ gay a přijel do New Yorku
a začal nakupovat díla přes chlápka jménem David Herbert, který byl také gay.
Herbert byl dealer s uměním. Pracoval v 50. letech.
Pracoval pro galerii Sidney Janis,
která zastupovala umělce abstraktního expresionismu,
a pro galerii Betty Parsons, která také zastupovala řadu těchto umělců.
Byl to skutečný dealer s pozicemi v předních galeriích.
„Pan X“ byl součástí polosvěta gayů milujících umění, dealerů a sběratelů.
Ale ve Švýcarsku měl manželku a děti,
takže ta díla nemohl vzít zpátky s sebou,
neboť by tak rozprostíral svůj život gaye před svou rodinou.
Bylo to smyšlené a dalo se to vyvrátit.
Ta historka se stále měnila.
Byl do toho zapojen Alfonso Ossorio, pak zase že ne.
Příhodně to otočili k Davidu Herbertovi,
který byl také příhodně mrtvý.
A když se v té historce našly skuliny,
tak je zaplnili dalšími informacemi.
Tady ale vidíte, jak to poněkud lehkověrný
a ambiciózní dealer jako Ann Freedmanová, může spolknout i s navijákem.
David Herbert přece existoval.
Uvěřila všemu, co jí Glafira řekla.
No, řekla toho víc.
Ten příběh nezměnila, nic nevzala zpět.
Její příběh se vyvíjel.
Nevzpomínám si na žádný moment,
kdy by mě napadlo, že mi neříká pravdu.
To by mě znepokojilo,
kdyby něco řekla jeden den, a druhý den to změnila.
To se nestalo.
Nadaci Dedalus založil v roce 1981 Robert Motherwell.
Motherwell byl jedním z předních umělců abstraktního expresionismu
a v mnoha směrech i mluvčím tohoto hnutí.
Soukromý dealer Julian Weissman nám začátkem roku 2007 řekl,
že má obraz Motherwella, který byl nedávno objeven.
GLAFIRA ROSALESOVÁ PRODÁVALA PADĚLKY I JULIANU WEISSMANOVI
Měl jsem pocit, že to vypadlo divně. Bylo to zvláštní.
V nátěru bylo moc oleje, okolo příliš moc kapek,
ale vypadalo to jako ta díla v databázi.
Tak jsme si řekli: „Dobře, je to objev.
Objevujeme nové věci a vypadá to, že Motherwell
v roce 1953 namaloval víc obrazů, než jsme si mysleli.“
Požádal nás o potvrzení…
a ten dopis pak použil, aby ten obraz prodal.
To je moje vina. Byla to chyba. Chybami se člověk učí.
Později toho roku nám Ann Freedmanová řekla, že má další obraz Elegy
a celé to vypadalo divně.
Můj vlastní obraz od Motherwella mi potvrdila jeho žena
Helen Frankenthalerová, se kterou byl ženatý 13 let.
Podívala se na tu malbu, ukázala prstem a řekla:
„Jo, to je Bob.“
Lepší potvrzení jsem si nemohla přát.
Podpis vypadal na první pohled v pořádku,
protože každý podpis se trochu liší,
ale tenhle podpis vypadal jako z předlohy.
Něco na těch obrazech nesedělo.
Tak šli Freedmanovou konfrontovat do galerie.
Mysleli jsme, že jí prokazujeme laskavost
a že nám řekne: „Díkybohu, že jste mi o tom řekli,
protože jsem si myslela, že ty obrazy jsou pravé.“
A řekla nám, že v té sbírce není jen Motherwell,
ale i Rothko a Pollock a de Kooning.
Galerie Knoedler nám začala tak odporovat,
až to nedávalo smysl.
Začala se s námi hádat.
Vytáhla tu historku o Davidu Herbertovi a jak měl k Motherwellovi blízko.
Začali jsme po tom pátrat a zjistili jsme, že v Motherwellově životě nefiguroval.
Nebo možná jako nějaká stinná postava.
Ann vyvolávala zdání, že si byli blízcí,
že ty obrazy jsou pravé a ještě řekla,
že odborníci na ty druhé umělce řekli, že ty obrazy jsou pravé.
Byl jsem ohromen.
Zapomněl zmínit, že i on původně myslel, že ta díla jsou pravá.
Taky bych měl říct, že v roce 2006 jsem jednu z těch Elegií viděl.
Byla na podlaze v její kanceláři.
Myslím, že si to vymyslel, že se krátce podíval na…
cituji „Motherwella na podlaze“.
Vypadalo to jako Elegy.
Neukazovala jsem obrazy na podlaze, ale na stojanu.
To byl můj způsob.
Vypadalo to jako dílo od Motherwella, které jen tak leží na podlaze,
nikdo se neptal na názor…
Jack se nikdy na nic nedíval jen krátce.
Má pocit, že na jeho názoru a úsudku záleží.
Dívá se na dílo a zvažuje jeho kvalitu.
Neřekl jsem: „Jo, vypadá dobře.“
Ale ani jsem neřekl: „Vypadá jako padělek.“
Jen jsem chtěla,
abych mohla dokázat, že ta díla jsou pravá.
Věřím jim.
Věřím E. A. Carmeanovi, který znal Motherwella líp než Jack Flam.
Nikdo neznal Motherwella tak jako Carmean.
JE PRAVÝ. POKUD NE, JDE O PADĚLATELE.
To neznamená, že jsem neuměla přijmout, že bych se mohla zmýlit.
Jak tohle ale můžete…
rozluštit?
Pak jsem řekl,
aby ty dva obrazy, které má ve své moci, nechala poslat na forenzní analýzu.
Ten nejlepší ve Státech, a možná i ve světě, je pro tuto éru
Jamie Martin z Orion Analytical.
Nedůvěřovala jsem jeho metodám.
Pro mě bylo otazníkem to, že Jamie Martin pracoval sám.
Neměl žádné společníky, asistenty, laboranty, nic.
Byl sám.
Ann Freedmanová tu zprávu měla
a nám ji předala až v lednu 2009.
A když nám ji předala,
chyběly poslední čtyři nejdůležitější stránky.
Spoustu takzvaných důvěrných informací bylo vyřazeno.
Ta zpráva byla plná otázek a chyb
a bylo těžké uvěřit, že je objektivní.
Z té zprávy bylo jasné, že ty obrazy jsou padělky.
Měly různé anomálie.
Základem byla akrylová polymerová emulze.
Motherwell je začal používat až v roce 1961 nebo 1962.
Pod malbami už byla malba
obroušená elektrickou bruskou,
což je v rozporu s Motherwellovým postupem.
Ann tvrdila, že E. A. Carmean řekl pár věcí,
které mi připadly nesmyslné.
Například: Motherwellovy malby měly pigmenty,
které byly vynalezeny až mnohem později.
Carmean řekl, že se možná otřely v domu sběratele.
Sběratel nebyl malíř.
V tom okamžiku jsem o tom popřemýšlel
a došlo mi, že jde o
obrovský podvod
a rozhodl se jít na FBI.
Bylo to…
jako ve válce.
Za mými zády mě zatáhli
na FBI.
Podle mě bylo jasné, že ví,
nebo měla vědět, že to jsou padělky.
I kdybych řekl, že jdu na FBI, k čemu by to bylo?
Jack se se mnou mohl sejít,
abychom si o jeho obavách promluvili.
Nemluvil o nich?
Ani ne.
Konfrontoval mě před ostatními.
To není rozmluva o jeho obavách.
A jeho obava o mě.
„Ann, tohle je znepokojivé. Nechci tě vidět v průšvihu.
Panebože, na začátku jsem myslel, že jsou pravé.
Asi jsem se zmýlil.
A ty taky.
Vím, že to myslíš dobře, protože tě znám.
Protože tě znám tolik let.“
Tohle se dalo probrat lidsky.
Ale to se nestalo.
Tohle byl útok.
Dostali…
správnou… promiňte… odpověď.
Ale jak to udělali…
a jak se snažili zničit…
moji pověst…
to je jiná věc.
FBI
Věděl jsem, že to bude něco velkého, protože buď ty obrazy byly pravé, nebo ne.
Buď řešíme padělky v hodnotě 80,7 milionů dolarů,
což by asi byl ten největší podvod v umění v dějinách USA,
nebo tu řešíme úžasnou sbírku, kterou by měl vidět celý svět.
Jakmile jsem se přesvědčil, že jsou ty obrazy falešné,
věděl jsem, že jde o obrovský případ.
Řekla, že udělali chybu.
Zmýlili se v tom, že nejsou pravé.
Tak jsem jí s naléháním oznámila, že musíme udělat všechno pro to,
abychom dokázali, že jsou pravé.
Pokud jste obětí podvodníka, kterému opravdu věříte,
když proti vám přijdou důkazy, začnete víc riskovat.
Tohle je ta chvíle, kdy místo pochybování a uznání chyby, řeknete: „Ne, mám pravdu.“
Je to psychologický proces, který vychází kognitivní disonance.
Vaše vnímání světa a důkazy už nejsou srovnatelné.
Chtěla…
jsem kvůli tomu obvinění přestat s obchodováním.
Ale neznamenalo to, že to obvinění bylo správné.
V umění měla takovou důvěru, že už to nemohla dál dělat.
Držela se, jak dlouho to šlo.
Cílem se stala Glafira Rosalesová.
Vždy chcete zjistit, kdo další je trestně zodpovědný,
ale ona ty obrazy přinášela do galerie.
Nevíte, jestli i ona byla podvedená,
ale dokud nemůžete stáhnout obvinění, zůstává první podezřelou.
Když mi Ann Freedmanová dala jméno Glafiry Rosalesové,
najali jsme si soukromou vyšetřovací firmu
a do dvou týdnů zjistili, že žije s Josém Carlosem Bergantiños Díazem.
Ten byl v roce 1999 obviněn z obchodování s ukradenými obrazy.
Člověk by řekl, že když si neziskovka může najmout soukromého detektiva
a tohle všechno zjistit, tak Ann Freedmanová a galerie Knoedler
mohly udělat něco podobného.
Galerie je důležitá, protože pomáhá usnadnit transakci.
Nejsem si jistý jen tím, jestli v tom jedou s nimi,
nebo jestli je také podvedli?
Lhala jim Glafira?
Nebo je to něco mezi?
Na veřejnosti se o případu galerie Knoedler nemluvilo.
Ani o sporech ohledně autentičnosti děl, která galerie Knoedler prodala.
Jediný článek, který jsem našel a četl,
byl o tom, že Ann Freedmanová přestala v galerii Knoedler pracovat.
Kolem těch obrazů byly samozřejmě otázky.
V té době došlo k předvolání velké poroty, takže bylo už od začátku jasné,
že to vyšetřuje FBI a státní zástupce.
Bylo jasné, že chtějí vědět, co Ann udělala.
Řekli mi, abych odešla.
Nechtěla jsem.
Prosila jsem, abych zůstala, i kdyby mi vzali titul ředitelky a prezidentky,
i kdyby mi vzali plat.
Nečekaně mě zavolali na poradu
a bylo mi řečeno, že mi dávají
volno, okamžitě.
Nevyhodili mě,
protože to by mělo následky.
Volno.
Dal vám důvod?
Situace byla obtížná.
Bylo to tak lepší.
A nikdy nezapomenu, co řekl Michael:
„Možná se vrátíš a bude to v pořádku, anebo se nevrátíš.“
Odpověděla jsem:
„Michaele, jak se tohle vysvětlí?
Co mám říct?“
Řekl: „No, prostě řekni, že se ti vrátila rakovina plic.“
Řekla jsem: „Co prosím?“
„Jo, že se to vrátilo a potřebuješ volno.“
Prostě jsem…
Nerozbrečela jsem se ani neztratila nervy, jen jsem řekla:
„Dobře.“
Odvedli mě dolů po schodech,
řekli, že si můžu vzít kabelku
a že bude pršet, tak že si můžu vzít deštník.
Rozloučila jsem se
a přistihla jsem se, jak říkám:
„Děkuji.“ Instinktivně ze mě vypadly dobré mravy.
To byl ten den.
Ten den se stalo pár dalších neobvyklých věcí, ale…
A nepršelo.
Poté, co se Ann Freedmanová rozhodla opustit galerii,
vytvořila se tam prázdnota, protože Ann byla mimořádně úspěšná
ve své práci a docela známá a uznávaná postava ve světě umění
a ve sběratelské komunitě.
CHCI VYVRÁTIT FÁMY – DŮVODEM REZIGNACE NENÍ RAKOVINA
Nevěděla jsem, co přesně se stalo,
že se proti mně Michael Hammer postavil,
ale bylo jasné, že se to dělo.
Galerie Hammer ho krmila tím,
že Ann asi bude mít problémy.
Tak od toho běž pryč, ať to schytá jen ona.
PÁD
SBĚRATEL
Pierre Lagrange.
„Stříbrný Pollock.“
PRODÁN ZA 17 MILIONŮ DOLARŮ
To byla první žaloba.
PODFUK ZA 17 MILIONŮ DOLARŮ
Pierre Lagrange se rozváděl
a bylo to velmi dramatické.
Páry, které se rozvádějí,
si umí rozdělit domy, děti a jachty,
ale umění ne.
Lagrange chtěl ten obraz prodat na aukci.
Sotheby's by je neprodala, neboť tu byly otázky ohledně provenience.
A tak Pierre Lagrange zavolal významného uměleckého odborníka,
aby zanalyzoval pigment jeho obrazu a ten zjistil, že žlutá barva
byla komerčně k dispozici až v roce 1970.
Lidé ve světě umění ví, že Jackson Pollock zemřel při autonehodě v roce 1956.
A je to. Konec hry.
A tak Pierre Lagrange naklusal do galerie Knoedler
a tam narazil do zdi.
Nemusíme s vámi mluvit.
Promlčecí lhůta. Nemáme s tím nic společného. Běžte pryč.
Pokud chcete, aby vás někdo zažaloval, tak udělejte tohle, pošlete je pryč.
Trval na schůzce s Ann v hotelu The Carlyle.
Propánakrále.
Přišla jsem tam samozřejmě dřív. Bylo pět hodin půl šesté.
Z fotografií jsem věděla, jak Pierre vypadá.
Tak jsem vstala, šla jsem mu potřást rukou a řekla jsem:
„Pierre Lagrangi, já jsem Ann Freedmanová. Jsem šťastná, že vás poznávám.“
A on mi s tím jeho přízvukem odpověděl: „Nebuďte si tak jistá!“
Byl nažhavenej.
Ann se snažila udržet všechno v klidu.
A pak začal křičet z plných plic:
„Upálím vás!
Rozumíte?
Upálím vás a bude s vámi konec.
Bude po všem.
Dostane se to do novin a bude po vás.“
A Ann Freedmanová podle Lagrange řekla:
„Poslyšte, nerozčilujte se, Pierre, zkusím pro ten obraz najít jiného kupce.“
Je to pravda, nebo ne, že jste řekla, že najdete jiného kupce?
Tuhle větu jsem myslím neřekla.
Lagrange na to řekl:
„Moment, tak já se z toho vyvleču a dostanu zpátky peníze,
aby byl podveden jiný sběratel?“
Myslím, že jsem řekla: „Věřím, že je ten obraz pravý,
a vím, že chcete, abych ho prodala, tak uvidím, co zmůžu.“
Nezapomínejme, že Ann Freedmanová stále tvrdila, že ty malby jsou pravé.
Podle mého názoru věděla, že jsou falešné nebo to měla vědět,
a tohle měla být strategie, jak to utajit.
Domnívala se, že potřebujeme vlastního odborníka,
který by ty pigmenty zhodnotil.
Určitě neměla v úmyslu vyvozovat závěry z toho,
že Lagrange to dílo správně identifikoval jako padělek
na základě jediné vědecké analýzy.
V reakci na Langrageovu vyhrůžku soudem,
galerie Knoedler uzavírá své dveře.
GALERIE SE PO 165 LETECH UZAVÍRÁ
Očividně to vypadalo na žalobu,
tak galerii uzavřeli.
Michael Hammer měl spoustu peněz,
a tak je logické předpokládat,
že věděl, že je v legálním a finančním ohrožení.
Tak začal s přesunem majetku, aby ho ochránil.
A chápal, co je v sázce.
UZAVÍRÁME GALERII
Toto rozhodnutí nebylo učiněno v reakci na machinace Glafiry Rosalesové.
Bylo to obchodní rozhodnutí založené na tržbách galerie,
o kterém se uvažovalo už přes rok.
VYŠETŘOVÁNÍ UMĚLECKÝCH PADĚLKŮ
PIERRE LAGRANGE
ZAŽALOVAL GALERII
FORENZNÍ ANALÝZA
Vzpomínám si, že jsem 1. prosince 2011 otevřela The New York Times.
Toho rána jsem si šel zacvičit
a vešel jsem do ložnice a viděl Eleanore…
Plakala jsi.
Třásla jsem se.
GALERIE KNOEDLER NÁHLE ZAVŘELA
Rychle jsme pochopili, že jde o špatnou zprávu.
Dostala jsem hlášku,
že to vyšetřuje FBI.
To byl šok.
Šokovalo mě to.
Nebyl jsem v šoku.
Propána, kolik let se tohle dělo?
Lidé od toho nemohli odvrátit oči.
Byla to skutečná hororová show.
V tu chvíli jsem věděla, že máme padělek. O tom nebylo pochyb.
Nezalezla jsem takříkajíc pod deku.
Mluvila jsem s lidmi, kteří měli otázky.
Odpovídala jsem, jak jsem mohla. Nevěděla jsem, že to přijde.
„ODMÍTÁM OBVINĚNÍ Z PODVODU OHLEDNĚ TÉTO TRANSAKCE.
V OKAMŽIKU PRODEJE JSEM VĚŘILA, ŽE JDE O VĚROHODNÉ DÍLO POLLOCKA.
A I NADÁLE TOMU VĚŘÍM.“ – ANN FREEDMANOVÁ
Pořád lže.
Řekla, že ten obraz je zcela určitě pravý.
„Dejte mi pár dní a zveřejním jméno
toho švýcarského prodejce.“
A já říkám: „Dobře, ale hned mi zavolejte.“
A nikdy mi nezavolala.
Chtěla jsem udělat vše, co bylo v mých silách,
abych ty obrazy nechala prošetřit tím správným způsobem.
A tak jsem svým právníkům řekla, že o to budu usilovat.
GLAFIRO, NAŠE DŮVĚRA V PRŮBĚHU LET VZROSTLA.
VĚŘÍM V ODHALENÍ PRAVDY.
DOUFÁM, ŽE MI TO DOVOLÍŠ A POMŮŽEŠ MI.
PŘIZNÁNÍ
Pouze Glafira Rosalesová žila trvale v USA.
Zatkli jsme ji u ní doma na Long Islandu.
Soudkyni jsme řekli, že u ní hrozí útěk, tak jí zamítla kauci.
Vyšetřování jsem vedl jako jasný případ podvodu s uměním.
Měl jsem nějaké důkazy, ale ne takové, které by stačily k jejímu odsouzení,
kdyby ten případ šel k soudu.
Tak jsem se na to podíval jinak.
Peníze šly z galerií v New Yorku
do bankovních účtů ve Španělsku.
Pak mělo jít 90 % údajné rodině, která ty obrazy vlastnila
a ona si jako makléřka měla nechat 10%.
Velmi rychle jsem zjistil, že si nechává všechny peníze.
To mi říká dvě věci: Zaprvé žádná rodina není.
A zadruhé je to i její příjem.
Příjmy ve výši milionů dolarů…
Tak jsme prověřili, jestli svůj zahraniční účet nahlásila
a jestli ten příjem zdanila,
ale neudělala to.
Mohli jsme tedy vznést obvinění z neplacení daní, což nám velmi pomohlo.
Nejenže spáchala daňový zločin, ale protože si ty peníze nechávala,
je to důkaz, že ví, že s těmi obrazy něco je.
Celé měsíce byla ve vazbě.
Hrozilo jí několik let vězení kvůli daňovým podvodům.
Myslím, že dosáhla bodu zlomu. Věděla, že nechce nést vinu za všechny
a že by nám mohla pomoct s vyšetřováním
a říct, kdo vytvořil ty malby, mimo jiné.
A to udělala.
Jmenuje se Pei-Shen Qian.
Zmizel ze svého domu v Queensu,
když se poprvé objevily zprávy o masivní padělatelské akci.
Překvapilo mě, že ty obrazy vytvořil profesor matematiky v Queensu.
Našli jsme spoustu důkazů.
Našli jsme obálku s nápisem „Nehty Marka Rothka“.
Našli jsme knihy na různá témata.
Našli jsme barvy a různé věci,
které přesně odpovídaly padělkům, které vyráběl pro Glafiru.
Kdybyste o ničem nevěděli, mysleli byste, že tento člověk velmi rád maluje.
A je to tak, malování miloval.
Qian přiznal, že zfalšoval podpisy malířů, které kopíroval,
ale trval na tom, že ho ohromilo, kolik lidí ve světě umění
bylo oklamáno jeho napodobeninami Rothka a Pollocka.
Qian byl obviněn pár měsíců po tomto rozhovoru
za falšování podpisů umělců a za lhaní federálním agentům.
Ať už se dozvěděl, že přijdeme, nebo ne, musel vědět, že Glafiru zatkli.
To bylo veřejné.
Myslím si, že se příliš dlouho nezdržoval
a jakmile bude v Číně, nedá se nic dělat,
protože Čína nevydá čínského občana do USA.
Volali mi kolem oběda
a řekli, že Glafira právě přiznala…
že ty obrazy byly – jsou falešné.
Věnovala téměř 20 let své kariéry
studování, přemýšlení, vystavování a prodeji těchto děl,
a najednou, v mžiku,
se to pod ní probořilo.
Představte si, že byste věnovali tolik času a kariéry něčemu,
co se ukáže jako obrovský podvod.
Hrůza.
Všechny ty roky budování a důvěry.
Pro mě by to byl okamžik, kdy by se můj život rozpadl.
Všechno, co jsem kdy řekla
a celý můj svět se hroutí.
Myslím, že tohle byl ten nejhorší den v jejím životě.
Ale musela jsem se nadechnout a postupovat legálně.
TVÁŘE PŘÍPADU PODVODU S UMĚNÍM
PROTI ANN FREEDMANOVÉ A GALERII KNOEDLER BYLO PODÁNO DESET ŽALOB
DEVĚT BYLO DOHODNUTO MIMOSOUDNĚ
JEDEN ŠEL K SOUDU
Je mi 75 let,
jednal jsem lidmi po celém světě v obtížných obchodních situacích,
a tihle jsou ti nejhorší, co jsem zažil.
De Soleovi chtěli vrátit peníze.
Před soudním líčením nabídku vrácení peněz nedostali.
Jejich nabídka byla jednoduše absurdní.
Řekl jsem: „Fajn, budeme bojovat.“
PROCES
Domenico De Sole zažaloval zaniklou galerii,
Michaela Hammera, vlastníka galerie, a Ann Freedmanovou.
De Soleovým nešlo jen o vrácení peněz.
Chtěli, aby to celé vyšlo na povrch, protože byli naštvaní.
Věřili, že Ann Freedmanová nebyla nevinná oběť a že je aktivně podváděla.
Samozřejmě, že to mělo hodně společného s jeho pozicí v Sotheby's.
Kdo jste, že si se mnou zahráváte?
Máte z toho pocit, že šlo o pomstychtivou spravedlnost.
Chtěl prostě jít…
do války.
PODVOD ZA 8,3 MILIONŮ DOLARŮ
Proces se konal ve slavnostní soudní síni
v jižním okrsku, což je velká soudní síň.
Bylo narváno.
Domenico vřel zlostí.
Když seděl se svými právníky,
neustále gestikuloval k divákům – No věříte tomu?
A já jsem se celou dobu dívala na Ann Freedmanovou s dýkami v očích.
Eleanore přemohly na lavici svědků emoce.
Mluvila o pocitu zrady od někoho,
komu důvěřovali.
Vypovídala o tom, jak je naštvaná, zlomená a smutná.
Jsem velmi emocionální.
Rozpláčou mě šťastné i smutné situace.
Tohle ale otevíralo rány
a doufám, že porota uznala, že jsem byla upřímná.
Myslím, že to hrála, ale hrála to dobře.
Ann Freedmanová nebyla její blízká přítelkyně.
V té galerii byli jen jednou.
Byly to nefalšované emoce
a neschovávala jsem je, protože byly skutečné.
Byly tam i vtipné chvíle.
Třeba ta, jak byl v soudní síni celou dobu ten nepravý Rothko
a lidé debatovali o tom, jestli má být na spodku ten menší díl, nebo ten větší,
protože tak to maloval Rothko.
Absurdní ale bylo to, že všichni věděli, že tohle Rothko nemaloval,
ale debatujeme o tom, zda je obráceně, nebo ne.
Byl to jeden z těch vtipných momentů moderního umění.
Je ta malba vzhůru nohama? Je tenhle padělek vzhůru nohama?
Ohromující skutečností bylo,
že tyto padělky prodávala ne nějaká starší paní na ulici,
ale sofistikovaná galerie.
Když začnete u tohoto,
už jste potopení.
Dělal jsem průzkum, abych zjistil, jak o tom lidé přemýšlí.
Za svou obhajobu utratili celé jmění.
Nejednou jsem slyšela, že prováděli testy se zkušební porotou.
Někdo hrál mě. My jsme nic takového nedělali.
Podle průzkumu to byl dostihový závod.
Poslechnou si jednu verzi, která způsobí škody, tak se přikloní k ní.
A pak si poslechnou mou verzi a řeknou: „Tohle má i druhou stránku.“
Mysleli jsme, že máme mnohem větší šanci.
Věděli jsme, že fakta a zákon jsou na naší straně.
Podle toho, co mi řekl můj právník,
jsme měli šanci na výhru.
Chytání se stébel.
Oni vlastně neměli žádné argumenty.
A advokáti chtěli Domenica dostat tím,
že byl jednou kdysi právníkem.
Řekli mu: „Pane De Sole, to jste měl vědět, vždyť jste právník.“
A on se k nim obrátil a řekl: „Já nejsem právník, já prodávám kabelky.“
Odborníci, kteří přicházeli svědčit, byli ve velmi trapné situaci.
Christopher Rothko byl v galerii Knoedler,
aby se podíval na údajné dílo svého otce.
Půl hodiny se na něj díval ze všech stran, načež prohlásil, že je krásné.
Když si někdo myslí, že je obraz padělek, tak vám těžko řekne, že je krásné.
Věděl, že galerie Knoedler prodává umění, tak co si myslel, že tam dělal?
Bylo krásné, ale to neznamená, že bylo autentické.
Ty obrazy byly dobré, oklamaly spoustu lidí.
Ann Freedmanová ví, že když se řekne, že je něco krásné, není to důkaz pravosti.
Další odborník řekl: „Neřekl jsem, že to dílo je autentické.“
U soudu ale vyznělo, že si ho přál vystavit na expozici, kterou pořádal.
Zeptali se ho: „Obvykle si žádáte o věci, které považujete za padělky?“
A on: „Jistěže ne.“
Hodili zpátečku.
Úplně šlo slyšet to pípání náklaďáků, když couvají.
Někteří popřeli, že ty e-maily napsali
a když jim je ukázali,
popřeli, že se v tom e-mailu psalo, co se v něm psalo.
Bylo velmi obtížné tam sedět a poslouchat to troufalé lhaní.
OPRAVDU NEVÍDANÝ POKLAD!
Ann se podívala na tu hromadu dokumentů, na které spoléhala,
ve kterých se psalo „Nemám důvod pochybovat o jeho pravosti.“
a říká si:
„Kde jste, když vás potřebuju.“
A překvapuje mě, že nikdo…
neuznal, že udělal chybu,
s výjimkou Ann.
Největším překvapením bylo to, když pan Anfam pod přísahou řekl,
že ten obraz nikdy neviděl.
Což bylo opravdu pozoruhodné.
Ten obraz nikdy ve skutečnosti neviděl, Ann Freedmanová mu poslala fotku.
Jako poslední vypovídala účetní galerie.
V podstatě soud obeznámila s účetními knihami,
které odhalily, že kdyby bývali neprodali
falešné obrazy za 80 milionů dolarů,
galerie Knoedler by měla milionové dluhy.
Takže poslední desetiletí jejich galerie vydělávala prodejem padělků.
A tam vyvstala otázka míry trestnosti.
Ann Freedmanová a Michael Hammer měli z prodeje těchto padělků osobní zisk.
PLAT A PODÍL NA ZISKU ZVÝŠEN
Nebyla jsem zodpovědná za režijní náklady.
V účetním oddělení jsem moc času netrávila.
V ČÍSLECH 1995 – 2008 (13 LET)
PRODEJ: 70 MILIONŮ ZISK: 33 MILIONŮ
Ale ano, myslím, že je to poškodilo.
Vyšlo najevo, že Hammer galerii používal pro svou vlastní potřebu.
Na firemní kreditku jezdil s manželkou na výlety do Paříže,
koupil si Mercedes za 500 000 dolarů, což asi hodně lidí nevědělo,
že se dá koupit Mercedes za 500 000 dolarů.
Michael byl vždycky
velmi entuziastický a nadšený z mého objevu těchto děl.
Bylo by udivující si myslet, že tito lidé o tom neměli jakékoli tušení.
Podle našeho názoru to věděli od začátku.
To je naprostá lež.
A naznačovat opak je naprosto nesmyslné a nepravdivé.
A je to vlastně urážka odkazu rodiny a jejich odvedené práce.
Po výpovědi všech svědků
přišla na řadu Ann Freedmanová a Michael Hammer.
Ann jako obvykle – oblečená v šedé barvě se sklopenou hlavou.
Michael Hammer vešel do soudní síně,
na sobě měl sametové sako v královsky modré barvě,
béžové kalhoty,
byl velmi opálený
a měl splývající zlatavě bílé vlasy.
A tohle bylo v únoru v New Yorku.
Soudní síň byla narvaná, nedalo se kam posadit.
Věděli jsme, že ten den vstupujeme do kritické fáze
a že to bude dost ošklivé.
Podle mě nebyla velká naděje, že by Ann Freedmanová a galerie Knoedler
mohly vyhrát.
A myslím, že Ann Freedmanová nechtěla, aby to došlo až k soudu
a zcela jistě nechtěla vypovídat, protože proces skončil dohodou
asi hodinu před tím, než měl Michael Hammer začít vypovídat.
Přišel někdo ze soudu a oznámil, že proces skončil.
Tečka.
Ann Freedmanová a Michael Hammer věděli, že by tu situaci mohli zhoršit.
Kdyby vypovídali u soudu, mohli by čelit trestnímu stíhání,
a tak se rozhodli, že to vzdají.
Myslím, že jsem svůj případ přednesl jasně a zřetelně a splnil svou povinnost.
Odhalil jsem podvod a v tu chvíli bylo rozumné se dohodnout.
Takže ten den, kdy já mám svědčit,
se dohodnou?
Nechtěli, aby obhajoba svědčila.
Neříkám, že nechtěli, abych svědčila já,
ale myslím, že na to lidé čekali.
Velmi ráda bych slyšela slovo „vinen“.
Prožívám to.
A možná by to pro Ann Freedmanovou,
Michaela Hammera a galerie mělo větší následky,
kdyby je soud shledal vinnými.
Usmysleli si, co bylo podle nich spravedlivé
a jakmile dostali, co chtěli,
dohodli se.
Jak se drží váš klient?
Promiňte, prosím.
Rosalesová byla jediná, která čelila trestu.
A nakonec byla odsouzena k trestu odnětí svobody
na několik měsíců.
ROSALESOVÁ SE PO PŘIZNÁNÍ VINY ROZPLAKALA
Někteří byli z jejího trestu zklamaní,
ale je třeba to vidět v kontextu s tím, čeho jsme dosáhli.
A myslím, že soudkyně to pojala logicky.
Neodsoudíme osobu, která je jaksi čirou náhodou
jediná, kdo má čelit spravedlnosti, a jediná, kdo se přiznal a spolupracoval.
O Glafiře to něco vypovídá, že do toho Ann nezatáhla.
Když se snažíte odvrátit vinu, abyste dostali menší trest,
čím víc lidí stáhnete, tím líp pro vás.
Ten tlak udat další lidi,
a za tím účelem vymyslet nebo přikrášlit výpověď,
je ohromný.
Vyvázla z toho snadno?
Nevím. Nezůstaly jí žádné peníze.
Byla ve vězení a ten den jsem byla v soudní síni,
když se tam objevila s řetězy na nohou.
Svým způsobem se to točilo kolem ní,
ale také v tom celém byla jen figurkou.
Dealerka s uměním Glafira Rosalesová
byla odsouzena soudkyní Katherine Polk Faillaovou
na 9 měsíců domácího vězení.
Faillaová citovala obhajobu, že chování Rosalesové vyplynulo
z hrubého zacházení ze strany přítele, strůjce tohoto plánu.
Občas jsem na ni zvedl ruku.
Hádali jsme se,
ale já ji chápal a odpustil jsem jí,
protože jsem věděl, že toto svědectví použije na svou obranu.
Pokud vím, tak žije na Long Islandu.
Na základě restitučního příkazu se vzdala majetku.
A co vím, v umění už nepracuje.
PO PŘEZKOUMÁNÍ VŠECH DŮKAZŮ,
STÁTNÍ ZÁSTUPCE PROTI ANN FREEDMANOVÉ NEPODAL TRESTNÍ OZNÁMENÍ
Mě hlavně zajímalo,
jestli jsem mohl dokázat 12 lidem nad veškerou pochybnost,
že ta galerie – ten, kdo ji řídil a ty obrazy prodával – věděla,
že jsou falešné.
Nevěděla, že prodává padělky.
Jsem o tom přesvědčen.
Seděla jsem s ní v kanceláři, jednala jsem s ní, a ona nám lhala.
Je vinná.
Ann Freedmanová není oběť, je to dealerka.
Je vinná z běžných biblických hříchů, jako je hrdost a chamtivost.
Buď v tom jela s Glafirou Rosalesovou, nebo byla tak hloupá.
Zkuste se vžít do její situace krok za krokem.
Je snadné se ohlédnout a říct:
„Ukážu vám všechny ty varovné signály za posledních 14 let.“
Jak je možné mít doma falešného Pollocka se zkomoleným jménem
celých deset let nebo jak dlouho visel u Ann Freedmanové?
Otázka je, co věděla už tehdy?
Všechno to, co vyšlo později, na to nemá vliv.
Bylo rozhodnuto,
že to nad veškerou pochybnost nebude možné dokázat.
Byli spravedliví, přihlédli na to nejdůležitější a neobvinili ji.
Skutečnost, že ji neobžalovali, je pro mě šokující.
Nevím. Já…
Překvapuje mě, že… Celé mě to překvapuje…
Jsem velmi překvapen.
Je to záhada a je to nesmírně frustrující.
PÁTRÁNÍ PO DVOU LIDECH NA ÚTĚKU
Bergantiños byl zatčen ve Španělsku na základě obvinění z USA,
a propuštěn, zatímco čeká na vydání do Spojených států.
Odmítl jakékoliv provinění a novinářům řekl,
že si o případ starosti nedělá.
Jako španělští státní příslušníci jsou nedotknutelní.
My musíme projít procedurou extradice a Španělsko rozhodlo, že je nevydá,
což je zklamáním.
LUGO, ŠPANĚLSKO
Carlosi, vaše rozhodnutí vrátit se do Španělska…
No, vždycky jsem měl ve Španělsku domov.
Moje kořeny byly vždycky ve Španělsku.
- Nesouvisí to s tím, co se stalo? - Ne.
Bylo vynaloženo úsilí, aby byl Bergantiños převezen do Států
a stanul před soudem, ale zatím toto úsilí bylo bez úspěchu.
Pan Bergantiños je nevinný, dokud se neprokáže opak.
ADVOKÁT
Nemusí před soud, aby dokázal svou nevinu.
Jen z čistě právního hlediska,
vaše stanovisko je takové, že všechno okolo galerie Knoedler
a to, co se stalo, je chyba Glafiry?
No, řeknu vám tohle…
Ne.
Dobře, tato otázka se mu nelíbí.
Nikdy jsem nebyl moc ambiciózní. Glafira byla ambicióznější než já.
Odpouštím jí.
Je to matka mé dcery a přeji jí to nejlepší.
Vím, že se jí vede líp než mně.
PO ROZHOVORU SE BERGANTINOS POKUSIL REŽISÉROVI PRODAT „HARMONIKU BOBA DYLANA“
Zaplaťte mi, kolik chcete, je skutečná.
Jasně!
Tohle je mimo záznam.
ŠANGHAJ, ČÍNA
Haló, je někdo doma?
Dobrý den.
Dobrý den, natáčíme dokument.
Znáte staršího muže jménem Qian Pei-Shen, který tu žije?
- Běžte nahoru a zeptejte se tam. - Nahoru?
- Tady nahoru. - Dobře.
Dobrý den, paní.
Zajímalo by nás, jestli znáte staršího muže jménem Qian Pei-Shen?
Qian Pei-Shen? Já jsem Qian Pei-Shen.
Cože? Vy jste Qian Pei-Shen?
Dobrý den, natáčíme dokument
o šanghajském umělci.
Můžeme vám položit pár otázek?
Šanghajský umělec…
Už jste někoho kontaktovali? Máte schůzku?
- Chtěli bychom mluvit s panem Qianem. - Kdo vám dal tuhle adresu?
Už je starý a nechce dělat rozhovory.
MANŽELKA PEI-SHEN QIANA
Protože teď už zůstává doma
a maluje jen pro sebe.
Svoje umění už neprodává.
Nechtěl jsem, aby se moje falešné obrazy prodávaly.
Byly to jen kopie, které si můžete pověsit doma.
Pei-Shen věděl, kam jeho obrazy jdou.
Podepisoval je jménem umělců.
V našem oboru je to právně vymezeno jako úmyslný klam,
když dáte na obraz podpis.
Překvapuje mě, že ten čínský malíř mohl opustit zemi,
že imigrační úřady nebyly upozorněny. Vědělo se, kdo to je.
Pei-Shen se do Států asi nikdy nevrátí.
To by byl blázen.
Je to velká škoda, protože tím Pei-Shen získal slávu,
ale nepyká za to.
Je velmi těžké se do někoho vžít.
Jedině Ann Freedmanová ví, čemu věřila, nebo nevěřila.
Nejenže Ann Freedmanová nebyla obviněna, podniká dál.
Provozuje galerii.
To vážně? Nechcete raději začít novou kariéru?
Je pozoruhodné, že má galerii, dál prodává
a lidé jsou ochotni s ní obchodovat.
- Koupil byste od ní obraz? - Ne.
Takže si neumíte představit, že byste od ní koupil umělecké dílo?
Ne.
Prožívám to a jsem naštvaná,
jen když jdu po Madison Avenue
a vidím Ann Freedmanovou sedět u stolu v kavárně.
Na jednu stranu je to pozoruhodný případ,
a říkáte si, jak je tohle úplně jiné.
Ale na druhou stranu si říkáte: „Je to tak výjimečné?“
Kolik dalších věcí existuje, o kterých nevíme?
Myslím, že tahle příhoda vrhla stín.
Jak dlouho ten stín vydrží, to nevím.
Dokud budou lidé prodávat umění za spoustu peněz, budou existovat podvody.
EXPERT VARUJE PŘED PADĚLKY
S rostoucími cenami přijdou noví umělci,
nový rozruch i nově nalezené poklady
a těchto případů přibude.
V ŠEN-ČENU JSME OBJEVILI TOVÁRNU NA PADĚLKY A KOPIE
Myslím, že to otevřelo cestu k novému vnímání a kontrole uměleckých děl
a jak by se měla ověřovat jejich pravost.
A dělá svět umění to, co by dělat měl, aby to zjistil?
Je to příběh o dějinách umění.
Je to příběh o tom, jak o umění přemýšlet.
Před deseti lety by ten obraz za mnou měl hodnotu pěti milionů dolarů.
Prahli po něm nejvýznamnější sběratelé na světě
a teď je v mé kanceláři.
Mám ho tady, ale nemá hodnotu.
A přemýšlíte o tom, zda se ten zážitek z umění změní,
když víte, že to dílo není tím, čím být má.
GALERIE MNUCHIN
Jediné ospravedlnění by asi bylo,
kdyby celý svět věřil, že je naprosto nevinná.
A myslím, že to je teď její životní cíl.
Myslím, že budu souzena za to, co jsem udělala.
Jistěže jsem udělala chyby, a jsem ochotná dělat, co je třeba,
abych získala u lidí důvěru.
Zeptejte se těch, kteří utratili 80,7 milionů dolarů za obrazy,
jestli to stačí.
LOKALITA BÝVALÉ GALERIE KNOEDLER
Jediné, co umím, je…
pokračovat dál.
V ČERVENCI 2019 BYL VYŘEŠEN DESÁTÝ A POSLEDNÍ SOUDNÍ SPOR
OHLEDNĚ FALEŠNÉHO MARKA ROTHKA, KTERÝ BYL ZAKOUPEN ZA 5,5 MILIONŮ DOLARŮ
GLAFIRA ROSALESOVÁ PRACUJE JAKO SERVÍRKA V RESTAURACI V BROOKLYNU
ANN FREEDMANOVÁ STÁLE PRODÁVÁ UMĚNÍ
Překlad titulků: Leona Filipová