Downloaded from YTS.MX
‎UN PROGRAM ORIGINAL DE COMEDIE NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
‎20:25 ‎REȘEDINȚA LUI HART
‎- Hei! ‎- Salut!
‎V-am căutat prin toată casa.
‎Ne relaxam puțin.
‎Mă duc jos, la treabă. ‎Ce faci, campionule?
‎Ți-ai făcut temele?
‎- Nu. ‎- Ia să te văd.
‎Minți.
‎Termină temele și lasă-te de glume.
‎Zo, dă-mi două.
‎Dă-mi un bum.
‎Bum! Dă-mi un cap.
‎Dă-mi un pupic.
‎- Ce te uiți? ‎- Te iubesc.
‎- Pupic. ‎- Bine.
‎- Te iubesc. ‎- Heaven, gata?
‎Da, aproape.
‎Ne vedem când mă întorc.
‎- Pa! ‎- Pa!
‎Pa, tati!
‎Tati o să se distreze bine.
‎SĂRBĂTORI FERICITE
‎CEL MAI BUN TĂTIC
‎Cub mare de gheață. Gust.
‎Da.
‎Cel mai mare. O legendă.
‎Inspirație.
‎Omul meu.
‎Ce frumos!
‎Frate!
‎Vă mulțumesc.
‎Mulțumesc mult de tot.
‎Mulțumesc din suflet. Gata.
‎Luați loc!
‎Vă mulțumesc din suflet.
‎Salut!
‎Bună!
‎Pot saluta așa. ‎Sunt prima oară așa de aproape de public.
‎Pot să zic „bună” și să primesc răspuns.
‎Așa c-o să repet. Bună! Ce faceți? Bine?
‎Bine. Îmi place.
‎Mi se pare corect așa.
‎Mi se pare corect.
‎Am spus glume în tot felul de locuri.
‎Pe stadioane, pe scene, în teatre.
‎Dar acum mi se pare corect așa, ‎în confortul casei mele. Mulțumesc.
‎Mulțumesc.
‎E ca la începuturi.
‎Vreau să vă explic ‎de ce suntem la mine acasă.
‎Dintr-un anumit motiv.
‎Nu mă mai simt în largul meu
‎decât acasă.
‎Sunt sincer, fir-ar să fie! ‎Nu mă simt bine
‎decât acasă la mine.
‎Și din mai multe motive.
‎Hai să vedem care! ‎Hai să punem degetul pe rană!
‎Primul motiv: COVID.
‎COVID.
‎La ce nivel de panică sunteți acum?
‎Ridicat? Mediu? Scăzut? ‎Care? Fiți sinceri.
‎Ridicat? Mediu? Scăzut? ‎Destul de ridicat? Puțin?
‎Știre de ultimă oră: eu l-am avut!
‎Exact, am avut 'VID.
‎Am avut 'VID-19 în sistem.
‎L-am avut la început, ‎când încă nu era la modă.
‎Eu și Tom Hanks, doar noi doi îl aveam.
‎A trebuit să păstrez secretul,
‎fiindcă Tom Hanks e o vedetă mult mai mare
‎și anunțul meu ar trece neobservat.
‎E Forrest Gump. Nu te pui cu el. ‎Nicio șansă.
‎N-am nicio șansă cu Forrest Gump.
‎Dacă era cineva mai slab, ‎îl făceam praf și pulbere.
‎David Hasselhoff. Să-l ia dracu'!
‎Ne doare-n cur de David Hasselhoff.
‎Bum! Aș fi zis-o!
‎„Are și Kevin Hart. ‎Salvați-l pe Kevin Hart. #VID.”
‎Știți de ce îi spun 'VID?
‎Fiindcă e ca SIDA. ‎Sună la fel de periculos ca SIDA.
‎VID. „Ai 'VID? Băga-mi-aș!”
‎„Am 'VID.” „Ai 'VID? Drace!
‎Mă rog pentru tine. Ai 'VID, ce dracu'!”
‎Nu știam că-l am.
‎Nu știam, frate. N-aveam simptome.
‎N-aveam febră, dureri de cap, nimic.
‎În schimb, ‎soția mea și-a pierdut gustul și mirosul.
‎Mi-a zis: „Iubitule, cred că-l am. ‎Hai să ne testăm!”
‎I-am zis: „Nu ‎noi‎ avem o problemă.
‎Ci tu! De ce să-mi fac și eu testul?
‎Eu am gust și miros. ‎De ce dracu' să-mi fac și eu?”
‎M-a pus să chem un doctor. ‎A venit, ne-a făcut testul
‎și a zis că suntem amândoi pozitivi.
‎„Prostii! N-am cum să fiu pozitiv.”
‎Mi-am atins nasul de două ori.
‎„Aș putea face asta?
‎Dacă aș avea 'VID, ‎aș putea s-o fac de două ori?”
‎Nu poți să-ți atingi nasul când ai 'VID, ‎se știe.
‎A zis: ‎„Dle Hart, serios, sunteți pozitiv.”
‎Și a început imediat tărăboiul în casă.
‎Ne-am sărit reciproc la beregată:
‎„Cine dracu' a adus 'VID-ul în casă?
‎Cine a fost?”
‎Să vedeți ce ziceam despre prieteni.
‎„Precis a fost târfa aia de Pam ‎cu care umbli toată ziua!
‎Târfă murdară!
‎A fost murdară pe picioare ‎și l-a împrăștiat prin toată casa.
‎A fost murdară pe picioare.
‎A umplut casa de 'VID, fir-ar a dracului!
‎Spală imediat covoarele!”
‎Doctorul m-a liniștit: ‎„Calmează-te, Kevin!
‎O să treacă. ‎Durează între zece și 14 zile.
‎Liniștește-te. Bea ceai.”
‎Asta mi-a zis doctorul în față.
‎„Bea ceai.”
‎Pe bune?
‎„Am 'VID, doctore!
‎Cu ce dracu' mă ajută ceaiul?
‎Unde e ventilatorul meu?” ‎Așa i-am zis. „Unde e?
‎Trebuie să primesc un ventilator. Se știe.
‎Primești ventilator când ai 'VID. ‎Așa zic pe bloguri.”
‎„N-o să pățiți nimic, dle Hart, ‎o să fiți bine.”
‎Când a zis așa, ‎mi-a scăzut nivelul de panică.
‎Nu uitați că era la nivelul maxim.
‎Vai, Doamne!
‎Când am auzit de virus,
‎n-am știut ce să fac, ‎să-mi bag picioarele!
‎M-am dus să fac plinul la toate mașinile.
‎Trebuie să poți să fugi.
‎Toți nenorociții devin zombi.
‎Mi-era frică.
‎Am cumpărat toată apa ‎și hârtia igienică găsite.
‎De ce ne-a lovit damblaua cu hârtia?
‎Ce avea așa de special?
‎Nu mi-a zis nimeni.
‎V-a apucat căcarea cu 'VID-ul ăsta sau ce?
‎Am cumpărat toată hârtia igienică.
‎Am luat toți tăițeii găsiți!
‎Am înnebunit cu măștile.
‎Inițial, nu știam ce mască să iau.
‎Aveam una obișnuită. Dar mi-a zis un amic
‎că nu e bună, că trece virusul prin ea.
‎„Masca aia nu te protejează de 'VID.”
‎„Băga-mi-aș!
‎Pe bune?” „Pe bune. Ia-ți de-alea N95.”
‎„Drace!”
‎M-am dus pe un site ‎și am cumpărat câte am găsit.
‎Am cheltuit 20 de miare pe măști N95.
‎Când am ieșit, ‎un negru purta o cupă de sutien pe față.
‎Nici măcar nu era…
‎Avea și breteaua. ‎Ce dracu'? Nu e o mască N95.
‎E o cupă A de sutien. ‎Ce naiba se întâmplă?
‎El n-a dat 20 de mii pe aia. ‎Nici pomeneală!
‎Am fost tras pe sfoară.
‎Nevastă-mea mi-a zis în față: „Iubitule,
‎ți-a luat mințile treaba asta. ‎Trebuie să mai ieși.
‎Mai ieși din casă.”
‎Am zis: „N-am ce să fac afară.
‎Nu e nimic. N-am de ce să ies din casă.
‎Nicio șansă.
‎Nu mă interesează ceea ce e afară.
‎Sunt oameni afară. Nu-mi plac oamenii.” ‎Am zis-o.
‎Am dat cărțile pe față. ‎Nu-mi mai plac oamenii.
‎Ați câștigat. M-ați bătut.
‎Ați câștigat, frate.
‎Știți cum?
‎Ați reușit să distrugeți ‎cea mai tare chestie din lume.
‎La un moment dat, toată lumea căuta faima,
‎era cea mai tare chestie de pe planetă.
‎Dacă n-aveai faimă, voiai să ai,
‎voiai să-i simți gustul măcar puțin.
‎Eu am avut parte de ea până în vârf,
‎dar apoi mi-ați tras-o bine de tot.
‎Generația asta mi-a tras-o rău!
‎Trebuie să fie totul compromis.
‎Generația asta filmează tot.
‎Dacă nu e filmat, nu s-a întâmplat.
‎Așa trăiește generația asta.
‎Să vă zic cum puteai ‎să-l sperii pe un negru în 1986,
‎dacă erai polițist sau agent federal.
‎Cel mai tare îl speriai ‎dacă îi spuneai unui negru că l-ai filmat.
‎Dacă federalii ziceau: „Ai fost filmat.
‎Mergi la închisoare.” ‎Se căca pe el de frică: „Eu?
‎Filmat?”
‎Începea să plângă.
‎„M-au filmat.”
‎„Ajungeți toți la închisoare. ‎Sunteți toți în imagini.”
‎Le spunea prietenilor: ‎„Hai, Calvin, Marcus, Terrence.
‎Ne-au prins. Și tu, Anthony.
‎Au zis că ne-au filmat. ‎Se pare că ne închid.
‎Mergem la pușcărie.
‎Am fost filmați.”
‎Atât ziceau federalii: „Ai fost filmat.”
‎Speria lumea cel mai tare.
‎Nu vă dați seama ‎că voi sunteți agenți federali… gratis.
‎Nici nu sunteți plătiți. ‎O faceți pe degeaba!
‎Nu faceți decât să pârâți lumea zilnic.
‎Sunteți o gașcă de turnători. Mi-e silă.
‎Mi-e silă!
‎M-am dus la McDonald's… E adevărat.
‎Mă duc la McDonald's.
‎Sunt la drive-in, da?
‎Vreau un Big Mac. N-am mai mâncat de mult.
‎De-abia aștept să-l înfulec.
‎Doamne, de-abia aștept să-l gust!
‎Îl iau. Sunt fericit. ‎Mă opresc în parcare.
‎Și încep să mă îndop.
‎Mi-l bag pe gât, ‎mă murdăresc pe toată fața.
‎Sunt fericit ca naiba.
‎Mă uit în stânga ‎și văd o femeie care mă filmează.
‎Zice: „Te-am prins!”
‎Încep să mă agit. ‎„Ce dracu' faci, femeie?”
‎Ea zice: „Te-am prins.”
‎„Cum adică? Ce dracu' am făcut?”
‎De emoție, am scăpat și burgerul. ‎Mi-a căzut din mână.
‎Am luat telefonul, m-am dus pe Twitter ‎și mi-am cerut scuze pe net.
‎Am zis: „Îmi pare rău!”
‎Mi-am cerut scuze ‎deoarece, cu două zile mai înainte, am zis
‎că mă dau pe legume. ‎Tocmai anunțasem asta.
‎Acea înregistrare afecta ‎tot ceea ce susțineam în acel moment.
‎Trebuia să mă scuz ‎în fața comunității vegane.
‎Am devenit aliatul lor.
‎Am făcut donații, am protestat, ‎am făcut ce-am putut.
‎M-am dus să fac poze lângă vaci. Multe.
‎Nu-mi place că m-ați făcut să devin așa.
‎Nu-mi place. Nu mă mai simt în largul meu.
‎S-a schimbat roata.
‎Drace!
‎S-a schimbat roata.
‎Multă vreme, vedetele i-au considerat ‎ciudați pe oameni.
‎„Bulangiii ăia sunt ciudați uneori.
‎Oamenii sunt ciudați.” Așa îi judecam.
‎Ați întors roata. Acum noi suntem ciudați.
‎Vă uitați la noi: „Ce dracu' l-a apucat?” ‎Noi suntem ciudații.
‎Nu știu cum să mă port în public. ‎„Ce te holbezi?
‎Ce e, frate?”
‎Cred că știu toți. ‎„Scoate mâinile din buzunar!
‎Ce e, frate? Haide!
‎Ce dracu' vrei să faci? ‎Vrei să mă mănânci? Haide!”
‎„Ce îndrugi? Nu te bagă nimeni în seamă.”
‎„Aiurea! Uite-l pe ăla cu ochelari, ‎se uită la mine.
‎Știu când vrea să mă mănânce cineva. ‎Asta vor să facă aici.”
‎Peste tot, lumea face acuzații tâmpite.
‎Îmi pierd mințile.
‎Înnebunesc.
‎Mă faceți să trăiesc ‎ca un traficant de droguri faimos.
‎E adevărat. A fost o perioadă în care,
‎dacă veneai la mine acasă, ‎trebuia să te dezbraci
‎și să intri în piscină.
‎Ca să mă asigur că nu porți microfon. ‎„De unde ești?
‎De la ‎E!? People? ‎De unde dracu'?
‎Scrii pentru presa de scandal? ‎N-am încredere, tată.”
‎„Sunt tatăl tău.” „Taci, jigodie!”
‎„Cu cine ai vorbit, tată?” ‎„Treci în piscină.
‎Termină conversația la 1,80 m.
‎Ba nu. La 1,20 m. Ca să te văd. ‎Du-te la 1,20 m.”
‎Așa am ajuns.
‎Și nevastă-mea zice mereu: ‎„Iubi, îmbătrânești.
‎Ești tot mai nervos. ‎Trebuie să ieși ca să-ți revii.
‎Să fii iar ca pe vremuri. ‎Nu poți trăi așa.”
‎M-am apucat iar de spectacole de comedie. ‎Am zis: „Ai dreptate.
‎Mă reapuc de comedie stand-up.” ‎Așa voi fi iar ca înainte.
‎Așa voi fi iar eu însumi.
‎Le-am zis prietenilor ‎că o să fac iar spectacole.
‎Mi-au zis: ‎„Iar vorbești despre familia ta?”
‎„Păi, despre ce să vorbesc?”
‎N-am altceva.
‎Târfele s-au cărat după filmările sexuale.
‎S-au cărat toate, până la ultima.
‎Toate. „Unde te duci, Lorraine? ‎Gladys? Pearl?
‎Unde te duci?”
‎Sunt nume vechi, ‎că erau târfe mai bătrâne.
‎„Întoarce-te, Ethel! Hai!
‎Nu-mi face asta.
‎Magnus, hai, te rog.
‎Te rog să nu faci așa.
‎Loretta, nu poți să pleci. Haide!”
‎Ce mi-a mai rămas?
‎Trebuie.
‎N-am cum să nu vorbesc despre copiii mei.
‎Trebuie. Fac parte din viața mea.
‎Nu știu despre ce să mai vorbesc,
‎în afară de situațiile trăite zilnic.
‎Copiii mei stau zilnic cu mine.
‎Doi adolescenți, unul de trei ani ‎și unul care stă să se nască.
‎Oricând, în orice moment.
‎O să-mi arunc boașele astea. ‎Gata cu copiii, în puii mei!
‎O să-mi arunc boașele ‎după ce se naște copilul.
‎Îmi iau boașele și le azvârl pe acoperiș.
‎Să mă pupi în fund
‎dacă îți închipui ‎că mai iese vreun copil de-aici.
‎Minți dacă zici că e copilul meu.
‎Boașe la gunoi după copilul ăsta.
‎Eu și fiica mea suntem foarte apropiați.
‎E nebună după băieți.
‎E obsedată.
‎Dar mă prefac că-mi place.
‎Nu-mi place, dar n-am ce face.
‎În emisiunile despre viața mea
‎apar și copiii mei la diferite vârste.
‎Se vede cum au crescut.
‎Și sunt tot mai mari.
‎Fiica mi-a zis ‎că-i place un tip, Matt, de la școală.
‎„Tată, îmi place un tip, Matt. ‎Doamne, ce drăguț e!
‎Mă face să râd. Îl vreau.”
‎„Ce dracu' înseamnă asta?
‎Ce înseamnă?”
‎„Îl vreau.” „Ce dracu' spui, fetițo?”
‎„Să-i spun?” „Dacă asta simți, spune-i.”
‎Se duce la școală, îi zice și vine acasă:
‎„Tată, vai, ia ghici?
‎Mă place și Matt. Suntem împreună.”
‎„Bravo, fetițo. Mă bucur mult.
‎Fă-mi plăcerea și nu săriți calul.”
‎„Bine, tată.”
‎Vine acasă două zile mai târziu.
‎„Tată, nu-l mai plac pe Matt. ‎Acum îl plac pe un tip, Rob.
‎E mai frumos și mă face să râd mai mult. ‎Îl vreau pe el.”
‎„Se întâmplă. Crezi că-ți place cineva,
‎apoi cunoști pe altcineva ‎și-ți dai seama că-ți place respectivul.
‎Așa e în viață.
‎Mergi mai departe, ‎dar fii sinceră cu celălalt.”
‎„Bine, tată. Te iubesc.”
‎„Vezi să nu sari calul.”
‎Trece o săptămână. ‎„Tată, nu-mi mai place Rob.
‎Acum îmi place Tim.”
‎În clipa aia, m-am gândit:
‎„Fii-mea e curvă. Curvele fac așa.
‎Curvele fac asta.”
‎Curvăsărie fix sub nasul meu.
‎Am sunat o curvă ‎pe care o știam din trecut.
‎Am întrebat-o dacă așa a făcut și ea.
‎Trei băieți, unul după altul. ‎Zice: „Da, exact așa.
‎După aia m-am pomenit ‎că prestez în toalete.” Ce naiba?
‎Fata mea s-ajungă așa? Trebuie s-o salvez.
‎Trebuia să-i văd pe băieți.
‎M-am dus la școală, să-i văd cum arată.
‎I-am văzut.
‎Întâi, pe Matt. Recunosc,
‎un puști adorabil, ‎personalitate de milioane.
‎Înțeleg de ce îi place Matt. ‎Înțeleg. Pricep.
‎Un băiat adorabil. Înțeleg.
‎E nostim, cu personalitate.
‎Înțeleg de ce îl placi pe Matt.
‎Apoi a apărut Rob. Când a venit…
‎Nici nu m-am mai uitat la Matt. ‎Am uitat de el.
‎Cine dracu'-i Matt? Rob avea altceva.
‎O personalitate copleșitoare.
‎Era plin de vitalitate și strălucire.
‎Gesticula când vorbea.
‎Avea ceva puștiul ăla.
‎Înțeleg de ce nu-l mai place pe Matt.
‎Apoi vine Tim. Purta pantaloni de piele…
‎și Heelys.
‎Câtă încredere să ai ‎ca să porți pantaloni de piele?
‎Un negru cu pantaloni de piele.
‎N-am mai auzit de niciun negru
‎în afară de Lenny Kravitz.
‎E singurul negru.
‎Se zvonește că îi purta și când era mic.
‎Tim avea Heelys cu roți ‎și aluneca prin clasă.
‎Doamne sfinte!
‎Cu țigările sub braț. Zic: „Fumezi?”
‎„Nu, fac impresie.” ‎Și alunecă pe lângă mine.
‎Drace!
‎Puștii de azi sunt altfel.
‎Fiul și fiica mea sunt complet diferiți.
‎Mă bufnește și râsul.
‎Mereu au fost complet diferiți.
‎Fiul meu e… Cum i se spune în ziua de azi?
‎Cum i se spune azi unuia care e…
‎Prostănac. Exact. Asta e. Prostănac.
‎Merge prost la școală.
‎O să ziceți să nu-l fac prostănac. ‎De ce? E al meu.
‎Așchia nu sare departe.
‎N-am venit s-o fac pe deșteptul. ‎Și eu sunt prost de bubui.
‎Dar mi-a mers bine până acum.
‎În familia mea, proștii au succes.
‎Așa merge cel mai bine.
‎Și mă calcă pe nervi ‎ăștia de la școală că mă sună
‎să-mi amintească de problemele ‎la învățătură ale lui fii-miu.
‎„Dle Hart, a picat și la testul ăsta.
‎Are note tot mai mici.
‎Vreți să discutăm de notele lui?
‎Sunt tot mai mici.” ‎I-am luat tare: „Nu mă mai sunați!
‎Nu mă mai sunați pentru note. ‎Sunați-l pe el.
‎Pe el! E problema lui, nu a mea.
‎Eu am fost la școală. ‎Am trecut clasa. Sunt om de succes.
‎Nu mă mai duc la școală. ‎El‎ trebuie să treacă clasa, nu eu!
‎Sunați-l pe el!”
‎Școlile private au chestia asta…
‎Sincer, nu mă dau în vânt ‎după școlile private.
‎Nu mă dau în vânt deloc după ele.
‎Copiii mei merg la școli private. ‎Dar nu-mi plac.
‎Am senzația ‎că îi feresc pe copii de realitate.
‎Te protejează.
‎Te protejează de realitate.
‎Școlile private…
‎produc pămpălăi. Asta e părerea mea. ‎Am zis-o.
‎Și nu-mi retrag cuvintele. Eu așa cred.
‎Școlile private produc pămpălăi.
‎Sunt acasă la mine. ‎Îmi dau drumul la gură.
‎O să zic tot ce simt.
‎Ați văzut ce face un adult care a fost ‎la privat după ce-l pocnești?
‎Se uită imediat după profesor.
‎Face așa de cinci ori…
‎„Nu știu de ce.”
‎Caută pe cineva care să-i spună de ce. ‎„Nu știu. De ce?
‎E nevoie de o mediere. Când are loc?”
‎Școlile de stat sunt altă socoteală.
‎La școlile de stat n-ai de ales. ‎Te maturizezi.
‎Trebuie să te maturizezi la stat.
‎E o oliță de rahat în care ești aruncat.
‎Te aruncă în rahat. ‎Și nu te pregătește nimeni dinainte.
‎Eu am văzut primul alb la școala publică.
‎Nu știam ce dracu' e ăla.
‎Era singurul de-acolo. ‎„Ce dracu' mai e și ăsta?”
‎Credeam că e cineva din ‎Star Wars. ‎„Un stormtrooper!
‎E un stormtrooper, băga-mi-aș!”
‎Un alb pe coridoare.
‎Făceam ca ăia…
‎„E un stormtrooper, nu?”
‎„Nu, e un alb.”
‎Nu știam. Nu-mi spusese nimeni.
‎Școlile publice te aruncă ‎într-o oliță cu rahat.
‎Găsești de toate acolo.
‎Albi, negri, mexicani, ‎chinezi, portoricani.
‎Grași, slăbănogi, homo, hetero.
‎Murdari, curați. Tot ce vrei.
‎Te împing acolo, ‎iar tu trebuie să te descurci.
‎Copiilor le e frică.
‎Se duc la profesor: „Mi-e frică. Ajutor!”
‎Iar profesorul: „Și mie, jigodie.
‎Am trecut și eu prin detectorul de metale, ‎ce crezi?
‎Spatele la dulap și ochii în patru.”
‎„Poftim?”
‎„Ia un praf lacrimogen, pune-l în sticlă.
‎- Și împroașcă-l. Eu așa fac.” ‎- „Ce?”
‎Am senzația că școala privată ‎a copiilor mei nu-mi respectă faima.
‎Asta e senzația mea.
‎Pe bune. Jur. V-am zis că o să fiu sincer.
‎Sunt în casa mea. N-o s-o iau pe ocolite.
‎Nu-mi respectă nivelul de celebritate.
‎Eu sunt un tip modest.
‎Poate n-o să vi se pară, ‎dar chiar sunt foarte modest.
‎Unele lucruri sunt clare ca bună ziua. ‎Știți cine sunt. Eu știu că știți.
‎Nu mă puneți s-o spun.
‎Ei mă pun în situația să spun cine sunt.
‎Duc copiii la școală, ‎ies profesorii, vin la mașina mea.
‎„Dle Hart, am dori să vorbim puțin cu dvs.
‎Urmează târgul școlar.
‎Se ține o dată pe an, la școală.
‎Ne-ar face mare plăcere
‎dacă ați întâmpina dvs. oamenii ‎în acest an.
‎Am tot așteptat să spună că face mișto.
‎N-a spus.
‎Am zis: „Faceți mișto de mine?”
‎„Nu, e cel mai mare târg.
‎Ne-ar face o plăcere deosebită.
‎Ar fi fantastic dacă i-ați întâmpina dvs. ‎pe oameni la târg.”
‎Înainte de a continua gluma, ‎să fie clar un lucru:
‎n-am nimic cu cei ‎care te întâmpină undeva.
‎Nu vreau să zic gluma ‎și să mă trezesc cu voi
‎în fața casei, cu pancarte: ‎„Jos cu Kevin Hart,
‎că nu ne respectă.
‎Jos cu el, că nu ne respectă.”
‎Sunt oameni extraordinari.
‎E nevoie de meseria asta. Înțeleg.
‎Am fost întâmpinat în mod incredibil ‎la viața mea.
‎M-am dus odată la Walmart ‎și am fost întâmpinat așa bine,
‎că nici n-am știut de unde a apărut tipul. ‎Mi-a alunecat sub nas.
‎Intru, iar el: „Bun venit la Walmart!
‎Ai venit să faci cumpărături?” ‎Am zis: „Ce dracu'?
‎De unde ai apărut, nene?”
‎„Eu zic să cumperi ceva. Avem reduceri.”
‎Și s-a dat la o parte alunecând înapoi.
‎Am zis: „Ce naiba a fost asta?
‎Ce s-a întâmplat?” ‎Am fost așa de impresionat de întâmpinare,
‎că m-am dus să fac cumpărături
‎și mi-am frânt gâtul ‎uitându-mă după tip la ieșire.
‎Voiam să vadă că am cumpărat. ‎„Hei, vino încoace!
‎Vino! Vreau să-ți arăt ce-am luat.”
‎A venit, am deschis sacoșa și a făcut…
‎A zis: „Ți-ai luat chestii ca lumea.”
‎A scos carioca și a trasat o linie pe bon, ‎să se știe că n-am furat.
‎A zis: „Să mai vii să mă vizitezi.”
‎„O să fii tot tu aici?”
‎„Păi, cine?” Și iar alunecă înapoi.
‎„Băga-mi-aș!
‎E cea mai tare întâmpinare ‎pe care am văzut-o!
‎Normal că mă întorc să te văd.”
‎Nu fac mișto de cei care te întâmpină, ‎doar că eu n-am făcut așa ceva.
‎Am ajuns la succes pe alte căi.
‎Nu vii și-mi ceri mie ‎să-ți întâmpin oaspeții.
‎Atunci aveam un film ‎pe primul loc la încasări.
‎Eram pe afișele de pe autobuze.
‎Nu vii și-mi ceri să întâmpin lumea.
‎Sunt părinți care-și duc copiii acolo,
‎foști actori și actrițe, ‎pe care i-ai fi putut ruga.
‎Carlton din ‎Prințul din Bel Air.
‎Uite cine poate să întâmpine lumea!
‎Pe el îl vrei la intrare. E perfect.
‎Terry Crews. Copiii lui merg acolo.
‎Zi-i lui! Să-și umfle mușchii la intrare.
‎„Bun venit la târg! Vreți bilete?”
‎Ce combinație! ‎Ar fi înnebunit toți părinții!
‎„Ce școală!
‎Vreau bilete. Le cumpăr pe toate.”
‎I-ar fi impresionat pe părinți. ‎„Ce întâmpinare!”
‎Soția mea a zis ca de obicei:
‎„Kevin, calmează-te!
‎Vino-ți în fire. ‎Cu vârsta, devii tot mai nervos
‎și nu vrei să le transmiți copiilor ‎energia negativă.”
‎N-o să le transmit nicio energie copiilor. ‎Știu sigur.
‎Pandemia asta mi-a dat ocazia ‎să stau mult cu copiii mei.
‎Foarte mult timp. ‎Abia acum mi-am dat seama
‎că am copii cam răsfățați.
‎Sunt răsfățați. N-a fost o alegere. ‎Împrejurările au fost de vină.
‎Am copii buni. Sunt grozavi. Sunt sincer.
‎Am mare noroc. Am copii fantastici.
‎Dar, având în vedere situația, ‎sunt puțin răsfățați.
‎De pildă, zboară cu avionul privat ‎de la naștere. N-au vrut ei.
‎S-au născut cu asta.
‎Călătoresc doar cu mine.
‎În timpul pandemiei, ‎au călătorit cu fosta mea soție.
‎S-au dus cu mama lor la Philadelphia, ‎s-o vadă pe bunica.
‎M-au sunat de la aeroport.
‎Parcă ar fi fost în Bagdad.
‎N-am mai văzut…
‎un nivel de panică atât de ridicat.
‎M-au sunat de la aeroport: „Tată!
‎Ce se întâmplă?”
‎Fiica mea: ‎„Îmi iau loțiunile și pasta de dinți.
‎Ce mă fac?
‎Mă pun să trec prin detector…”
‎Fiul meu i-a smuls telefonul: „Ce dracu'?
‎Nu mă lasă să-mi iau gențile.
‎Nici rucsacul, trolerul ‎și ghiozdanul de pluș.
‎Trebuie să pun jocurile video sub scaun. ‎Și cum mă joc?”
‎Le-am zis: „Liniștiți-vă! Încetați!
‎Amândoi.
‎Se numește siguranță.
‎Siguranța transporturilor.
‎Asta înseamnă să trăiți cu mama voastră.
‎Da? E o diferență.
‎E o coborâre de nivel. Nu-i nimic.
‎Lucrurile se mai schimbă.
‎E în regulă.
‎O să fiți bine.”
‎Am analizat unele lucruri ‎la care nu prea m-am gândit.
‎Merg cu copiii mei ‎în parcul de distracții.
‎Ne dăm în toate atracțiile ‎în 30, 40 de minute.
‎Cum? Sun dinainte. Îmi alocă un portar.
‎Ajung în parc, iar portarul ne duce
‎în fața fiecărui carusel. ‎Am făcut-o ani de zile.
‎Dar le spun copiilor mei: ‎„E un drept câștigat. Nu e pe degeaba.
‎Nu e la întâmplare.
‎Tatăl vostru a muncit mult ‎ca să poată să vă bage în față.
‎Există reguli. Nu te bagi așa în față.
‎Prima regulă: în timp ce te duci în față,
‎nu te uiți în ochii nenorociților ălora ‎care stau la coadă.
‎Ați auzit?
‎Vă uitați drept înainte
‎și nu priviți nici în stânga, ‎nici în dreaptă, până n-ajungeți în față.
‎Oamenii ăștia o să zică multe răutăți
‎despre mine, despre voi.
‎Ignorați-i!
‎Știți de ce? ‎Ne urcăm în mașină și plecăm acasă.
‎Și nu-i mai vedem niciodată.
‎Știți unde o să fie ei? ‎Tot la coada aia nenorocită.
‎Tot la coadă o să fie.
‎Asta e realitatea.”
‎Copiii mei au procesat totul, au înțeles.
‎Ani la rând am procedat așa.
‎M-au sunat din parcul de distracții.
‎Erau cu verii lor. M-au sunat pe FaceTime.
‎Le-am răspuns. Se vedea că erau slăbiți.
‎Subnutriți, nu mâncaseră de câteva ore, ‎se vedea.
‎Aveau salivă în colțul gurii.
‎Abia se țineau pe picioare.
‎„Tată!
‎Suntem la coadă de câteva ore. ‎Nu ne-am dat în nimic.
‎Am luat un permis rapid, ‎dar nu e deloc rapid.
‎Poți să suni pe cineva, să faci ceva?”
‎Am zis: „Cu cine sunteți?”
‎„Cu verișorii.”
‎„E și mama voastră?” „Da.”
‎„Dă-mi-o la telefon.”
‎Mi-au dat-o la telefon. ‎Zice: „Salut!” Eu zic: „Bună!
‎Șah-mat, jigodie!” Și închid.
‎Am fost rapid.
‎Încă n-am vorbit cu ea de glumele astea,
‎să știți.
‎Glumele astea o să mă coste scump de tot.
‎Cred că va trebui să-i cumpăr o Tesla.
‎O să se întâmple ceva. ‎Dar e gluma dracului!
‎Sunt două glume bune, ‎nu pot renunța la ele.
‎M-am gândit mult la ele.
‎Trebuia să le spun. ‎Merită să înfrunt consecințele.
‎O să-i trimit niște mesaje ‎după înregistrare, să văd ce zice.
‎Soția mea zice mereu: ‎„Kevin, îmbătrânești.
‎Ești nervos, irascibil.”
‎Știți ceva? Chiar îmbătrânesc. ‎Am 41 de ani, oameni buni.
‎Nu-i așa?
‎Când a trecut timpul?
‎Aveam doar 22 de ani.
‎Nici nu-ți dai seama cum zboară timpul.
‎Toate afișele alea de pe pereți
‎reprezintă cronologia vieții mele.
‎Aproape 16 ani de comedie, frate.
‎Șaisprezece ani de comedie… E demențial.
‎Patruzeci și unu.
‎Ce s-a întâmplat?
‎Se-mpute treaba la 40 de ani.
‎Auzi despre asta, dar nu crezi. ‎Se schimbă.
‎Credeți-mă că se-mpute treaba.
‎După 40 de ani, cea mai mare schimbare
‎a fost că mi s-au lăsat boașele.
‎Mi s-au lungit boașele. ‎N-am cerut așa ceva.
‎Nici n-am știut. Eram în bucătărie.
‎M-am aplecat. Nevastă-mea: ‎„Ai zaruri la spate?”
‎„N-am niciun zar ‎în buzunarul de la spate.”
‎Mi-am atins buzunarul. ‎„Doamne, sunt boașele mele!
‎Cum au ajuns în buzunarul de la spate? ‎Ce-am pățit?
‎Cât am dormit?
‎Cine m-a lungit în timp ce dormeam?”
‎Cea mai tare chestie e ‎că-s foarte mulțumit la vârsta asta.
‎Mă simt bine.
‎Vorbesc serios. Sunt bine. ‎Nu trebuie să fac mare lucru.
‎Îmi place să stau acasă.
‎Eu am construit-o.
‎Eu și nevastă-mea, că voiam să stăm aici.
‎Voiam să stăm în casa asta nenorocită.
‎Îți construiești casa mult visată ‎ca să stai în ea, nu să pleci.
‎Femeile au o problemă: ‎nu pot să stea dracului potolite.
‎E foarte greu pentru ele ‎să stea dracului potolite.
‎Stai dracu' potolită!
‎Pentru ele e o corvoadă.
‎Replica lor preferată e: ‎„Hai să facem ceva.”
‎„Ce?” „Ceva.”
‎„Ce dracu' vrei să faci?” „Ceva.”
‎Câțiva bărbați…
‎aplaudă bucuroși: „Da!”
‎„Ceva. Nu știu ce. Orice.”
‎Problema cea mai mare a soției? ‎Tânjește după trecut.
‎Vrea să facă ce făcea când era tânără.
‎Doamnelor, un mesaj: ‎e în regulă să îmbătrâniți.
‎Nu-i nimic dacă îmbătrâniți.
‎Nu e nicio problemă.
‎Nu vă mai luptați cu vârsta.
‎Partea frumoasă acum ‎e că te uiți în urmă și realizezi
‎că ai depășit o groază de neghiobii ‎din tinerețe.
‎Erau neghiobii.
‎Nu mai fugiți de asta.
‎Și nu mai încercați ‎să faceți la fel. Gata.
‎S-a terminat.
‎Îmi zice zilele trecute: „Hai să ieșim!
‎Hai să ne facem muci.”
‎I-am zis: „Nici nu mă gândesc.
‎De ce s-o fac? Nu.
‎Acum mă doare, băga-mi-aș!”
‎Dau pe gât un shot și-mi rămâne ‎cinci minute în capul pieptului.
‎Mi se înțepenește partea stângă, ‎mă ia cu tremurici.
‎Trebuie să mă bășesc sau să mă cac. ‎Ori una, ori alta.
‎Fac fețe-fețe.
‎Îi descriu soției toate astea în amănunt.
‎Știți ce mi-a răspuns?
‎„Nu vrei niciodată să ne distrăm.”
‎I-am zis: ‎„Fă, ți-am descris un atac cerebral.
‎E un atac cerebral.
‎În toată regula. Mi se taie firul.”
‎„Nu vrei să te distrezi cu mine.
‎Nu vrei niciodată să facem nimic.”
‎După 40 de ani, începe să nu-ți mai pese.
‎Mă doare în cur.
‎Dacă soția vrea să iasă: ‎„Du-te tu, mă doare-n cur.
‎„Serios, mă doare-n cur de ce faci.”
‎Și n-o spun malițios sau furios. ‎Serios, mă doare-n cur. Du-te!
‎Distracție plăcută! Du-te!”
‎Doamnelor, nu știți cum e ‎să vă doară-n cur. Asta-i problema!
‎Dacă ați atinge și voi ‎nivelul bărbaților de durere-n cur,
‎lumea ar fi un loc mai bun.
‎Pe bune. ‎Dar voi nu știți cum să vă doară-n cur.
‎Vreți o laie toată ziua bună ziua…
‎Nu puteți procesa asta. ‎E peste puterile voastre.
‎Știți care e problema voastră, doamnelor? ‎Fiți atente!
‎Ascultați ce le înfurie pe femei.
‎Vă supărați dacă un bărbat nu are reacția
‎pe care credeți că ați avea-o voi.
‎O să repet.
‎Doamnelor, voi vă supărați ‎dacă un bărbat nu are reacția
‎pe care credeți că ați avea-o voi.
‎De-aia vreți mereu să nu ne doară-n cur.
‎Căci pe voi, în locul nostru, ‎nu v-ar durea.
‎Da.
‎- „Să nu te doară nici pe tine!” ‎- Da.
‎De-aia vreți să nu ne doară-n cur.
‎Soția mea vrea mereu asta.
‎Vrea în oraș. „Du-te!”
‎Nu poate să plece și gata. ‎„Iubitule, plec.”
‎„Super.”
‎„Eu și fetele.”
‎„Am înțeles.”
‎„O să ne facem mangă diseară.”
‎„Cum vrei.”
‎„Nu știu când ne întoarcem.”
‎„O să dorm, nu-i nimic.”
‎Vrea să nu mă doară în cur. Dar mă doare!
‎„Du-te!” Mă bucur că pleci, ‎să mănânc chipsuri de pe burtihan.
‎Mă doare-n cur.
‎„Du-te!”
‎Nu pot s-o facă.
‎Deci vreți să reacționăm ca voi.
‎În primul rând,
‎nu vă așteptați ‎să fim la fel de deștepți ca voi.
‎Dacă un bărbat peste 40 de ani ‎iese în oraș, credeți-mă
‎că n-are niciun plan.
‎N-are niciun program. Nimic în agendă.
‎Nu ne mai puneți întrebări ‎la care n-avem răspuns.
‎De acord, ‎aveți îndoieli din cauza unor bărbați
‎care au făcut cine știe ce în trecut, ‎ca mine,
‎dar, după 40 de ani, gata cu asta.
‎S-a dus. Ne doare în cur. Nu ne mai pasă.
‎Nu mai pretindeți tâmpenii.
‎Odată… când i-am zis că ies în oraș:
‎„Scumpo, ies în oraș.” „Unde te duci?”
‎„Încă nu știu.”
‎„Cu cine te duci?”
‎„Cu cine găsesc, nu știu.”
‎„Ce-o să faceți?”
‎„Mă gândesc acum. Nu știu ce-o să facem.”
‎„O să mâncați?”
‎„Sper. Mi-e foame. N-am mâncat.”
‎- „Când te întorci?” ‎- „Când terminăm.
‎Ce dracu' se întâmplă?
‎Primesc note? Ce e asta? ‎Nu știu să răspund!
‎Rămân corijent. ‎Nu-mi mai pune întrebări!”
‎Nu fac față, în puii mei!
‎Există un nivel înalt ‎de nesiguranță uneori,
‎pe care n-are rost să-l aveți, doamnelor.
‎Ne-am certat odată.
‎Ne-am certat rău de tot.
‎Din două motive. ‎Unu: mi-a pus întrebarea aia.
‎I-am explicat că nu știam.
‎Alt secret: ‎când bărbații zic că merg în oraș,
‎ne întâlnim, de fapt, în parcare, ‎ca să vedem ce dracu' să facem.
‎Practic, facem ședință între noi.
‎„Care-i programul?” „Credeam că știi tu.” ‎„Eu credeam că tu.”
‎„N-are nimeni un program? Plec. ‎Doar n-o să stau aici!”
‎Mă duc acasă să mă culc. ‎M-am întors devreme.
‎„Ai venit devreme, ai fost la curve.”
‎„Nu e adevărat!
‎Am stat 45 de minute ‎în parcare la Home Depot…
‎vorbind vrute și nevrute, ‎de-aia m-am întors.”
‎Nu-mi place să mă cert.
‎La vârsta mea, nu mă mai cert, plec.
‎E noua mea reacție.
‎„Ceartă-te singură. Vin mai târziu.
‎Mă întorc dup-aia.
‎Poate atunci nu mai ai energie.”
‎Asta e reacția mea.
‎Ne-am certat la 7:00 dimineața ‎și am plecat.
‎Mă sună. Sunt în mașină.
‎Zice: „Cred că ți-o suge cineva.”
‎La 7:00 dimineața?
‎Ce curvă are atâta ambiție ‎să iasă pe stradă la ora 7:00…
‎ca să ți-o sugă?
‎Corzile astea crezi că lucrează ziua? ‎Dumnezeule mare!
‎La 7:00 dimineața, ‎te îngrijorează o sugativă slobodă?
‎Ce dracu' citești?
‎Ce blog v-a spus tuturor să vă faceți ‎griji pentru o sugativă la 7:00?
‎„Fiți cu ochii pe bărbați!
‎De la 7:00, le dă târcoale o sugativă.”
‎„Mersi, fato.
‎Am văzut pe…
‎Am văzut-o pe camera video.
‎Umbla de colo-colo după scule.”
‎A coborât…
‎„Am văzut-o pe cameră ‎cum umblă după scule.
‎E pe-afară și caută scule.”
‎E incredibil așa ceva.
‎Suspiciunile ei s-au stins ‎după ce mi-a citit mesajele de grup.
‎Doamnelor, dacă aveți bărbați ‎peste 40 de ani aici,
‎vă sfidez ‎să le citiți mesajele de pe grup.
‎Faceți-o!
‎Peste 40 de ani? Faceți-o!
‎Sub 40 de ani?
‎Nu recomand. Vă jucați cu focul.
‎Vă jucați cu focul.
‎Peste 40? N-aveți decât să citiți!
‎N-o să citiți în viața voastră ‎o conversație mai confuză și mai haotică.
‎Toate discuțiile mele de pe grupuri ‎încep la fel.
‎Încep toate bine.
‎„Hei!
‎„I-ați văzut fundul Rihannei?”
‎„Fir-ar!”
‎„Drace!”
‎„Să-mi bag!”
‎„Am văzut-o.”
‎Apoi o întrebare la plesneală.
‎„Dacă nu mai am unt, ‎ce pot să pun în tigaie?”
‎„Cum?”
‎„Nu mai am unt, frate.
‎Ce pot să pun?”
‎„Cum ai rămas fără unt?”
‎„Habar n-am, dar nu mai e.”
‎Alt comentariu la plesneală.
‎„Eu nu pot să mănânc unt. ‎Îmi afectează guta.”
‎„Guta?
‎„De când suferi de gută?” „De mult.”
‎„Nu știam că ai gută.”
‎„V-am mai spus că am gută.”
‎Alt comentariu la plesneală.
‎„Ce puii mei e guta?”
‎Și apare o poză de pe WebMD în chat.
‎Descrierea gutei și ce poți păți.
‎„Doamne, ai așa ceva?”
‎Nu mai scrie nimeni cinci zile.
‎Nu mai zice nimeni nimic.
‎După 40 de ani, chaturile mor așa.
‎Nu le termină nimeni.
‎În a șasea zi, reiau de unde rămăseseră.
‎„Ce-ți mai afectează guta?”
‎Amicul meu, Joey, nu prea le are cu emoji.
‎Nevasta a crezut că m-a prins atunci.
‎Joey e ăla mai în vârstă, e ăla cu guta.
‎Îl tachinăm mereu.
‎„Ticălos cu gută.”
‎Așa îl tachinăm.
‎Se înfurie în chat.
‎„M-am săturat de miștocăreli.
‎Vă ofticați că fac ce trebuie în viață.
‎Mă țin în formă.
‎Acum mă duc să-mi cumpăr niște de-astea.
‎Și postează cinci vinete una după alta.
‎Apoi pune…
‎un emoji cu limba scoasă și niște stropi.
‎Zic: „Ce dracu'… spui, Joey?
‎Ce naiba aberezi?
‎Tocmai ai zis că te duci ‎să iei cinci măciuci în bot
‎și să le faci să vină. Asta ai zis.”
‎„N-am zis așa ceva!”
‎„Ba da.
‎Cinci vinete, limbă, stropi.
‎Deci le iei la bot,
‎până la capăt, asta ai zis.”
‎Tâmpitul de Joey…
‎Cu vârsta, devii mai direct, mai sincer.
‎Eu și nevastă-mea avem un mod direct ‎și sincer de a ne vorbi.
‎Foarte sincer.
‎Mi-a zis zilele trecute:
‎„Iubitule, nu mai faci sex ca pe vremuri.”
‎În față, băga-mi-aș!
‎Nu-i jigodie?
‎Suntem la mine acasă. ‎Pot să v-o spun cinstit.
‎Mi-a zis-o în față.
‎Cică mi s-a înrăutățit prestația.
‎Știți ce i-am răspuns?
‎„Se întâmplă.” Asta am zis.
‎„Se întâmplă.”
‎Mă doare-n cur.
‎Am 41 de ani, ‎n-am timp toată ziua de futut.
‎Am obosit.
‎Nu poți avea succes ‎și să i-o tragi și bine.
‎Am zis-o. Eu așa cred.
‎Eu așa simt! Și nu retrag ce-am zis. ‎Am zis-o.
‎Nu cred că poți avea succes ‎și să i-o tragi și bine.
‎I-am zis: ‎„Alege: viața asta sau o sculă bună?
‎Nu le primești pe amândouă. Nu!
‎Nu ți le dau pe amândouă. Alege!”
‎Când o trăgeam bine, ‎eram falit, n-avem nimic.
‎Le-o trăgeam câte uneia ‎doar ca să mă ducă cu mașina.
‎Sau pentru fise.
‎Mă săturasem să merg pe jos. ‎Puneam scula la bătaie
‎ca să mă ia cineva cu mașina.
‎Era frig în Philadelphia.
‎Nu știți ce viață aveam. Nu mă judecați.
‎Dar, când ești însurat, faci compromisuri.
‎Lași de la tine.
‎I-am zis: „Vrei să fiu mai bun la pat?
‎Alege o dată.
‎Alege o dată!”
‎În ziua aia, sunt nevoit să i-o trag bine.
‎„Alege o dată.” ‎În ziua aia trebuie să i-o trag bine.
‎A ales ziua de 8 a lunii.
‎„Bine.
‎Ține-te bine.
‎O să ți-o trag de-o să-ți sară fulgii.
‎Îți burdușesc curul acum. ‎Exact asta o să fac.”
‎Toate bune până în ultima săptămână.
‎Atunci te-apucă emoțiile.
‎S-au prins și amicii: „Ești bine?”
‎„Nu, deloc. ‎Trebuie să fut peste cinci zile.”
‎I-o trag pe opt.
‎Iar eu umblu haihui, ‎beau suc de ananas, mănânc țelină.
‎Nu știu ce naiba m-a apucat.
‎Transpir. „Drace, ‎trebuie să i-o trag în trei zile!”
‎Numărătoarea inversă.
‎Parcă ar urma finala NBA sau așa ceva.
‎Îmi pun gheață pe picioare, ‎în caz de ceva.
‎M-am descurcat pe data de opt.
‎Am livrat un futai pe cinste.
‎Mulțumesc mult pentru aplauze.
‎Îmi pare rău că ai crezut ‎că trebuia să aplauzi.
‎„Slavă cerului, Kevin!”
‎Sinceritatea mea a avut ecou acolo.
‎I-am tras-o bine pe opt.
‎Dar, cum fac femeile de obicei, pe nouă
‎a mai vrut.
‎Nu așa ne-a fost vorba. ‎Nu așa ne înțeleseserăm.
‎Am zis o zi.
‎În rest, un futai prost sau deloc.
‎Doar nu te aștepți iar la asta.
‎După ce m-am băgat în pat, ‎vine beată moartă, pe la 20:30.
‎E târziu.
‎Încearcă să mă scoale: „Trezește-te.
‎Vreau să mi-o pui.
‎Să mi-o pui ca pe data de opt.”
‎Așa a zis.
‎„Mai vreau să mi-o pui ca pe opt. ‎Vreau scula de pe opt.”
‎Pufnesc: „Dă-te de pe mine! Ia-ți labele!
‎Vii să mă scoli cu noaptea-n cap!
‎Trezești și câinele.”
‎Cu vârsta, ții mai mult la animale ‎decât la altceva.
‎„Câinele nu doarme bine de două săptămâni,
‎și tu vii să faci gălăgie?
‎Sunt foarte ofticat acum.”
‎M-am dus cu câinele să dorm jos.
‎În camera de oaspeți. ”N-o să stau
‎cu o egoistă ca tine,
‎că ți s-a făcut ție de sculă, ca pe opt.
‎Ai pierdut o lună, să fie clar!”
‎I-am șters următoarea zi de opt ‎din contract.
‎Sincer, știți ce mă face să râd?
‎Să-i aud pe alții vorbind de sex.
‎Mă dă pe spate.
‎E cel mai nostim să-i auzi pe ceilalți.
‎Cei mai haioși sunt nepoții mei.
‎Nepoții mei au 21, 22 de ani.
‎N-ați mai auzit ceva așa de haios.
‎E super comic, ‎dar nu-ți oferă informațiile,
‎trebuie să-i ademenești.
‎Să le întinzi o capcană, ca să cadă în ea.
‎Au căzut în ea de fiecare dată.
‎Intru la ei ca o vijelie.
‎„Încă nu v-o puneți.”
‎Mușcă imediat momeala.
‎„Cine nu și-o pune?”
‎De fiecare dată: „Cine?
‎Sigur nu te referi la mine. ‎Doar nu zici de mine!
‎Eu mi-o pun!
‎Știu că nu te referi la mine.
‎Zi, unchiule!”
‎„Nu ți-o pui, șmechere.
‎Nu și-o trage curul tău tânăr.”
‎„Ba da, unchiu'.”
‎- „Zi-mi ce faci.” ‎- „Nu, nu-ți spun.
‎Altfel, faci mișto ‎în spectacolele tale de comedie.”
‎„Nu vorbesc de tine, mai taci!
‎De ce aș vorbi de tine?
‎Am glumele mele.
‎Ia zi o chestie demențială ‎pe care ai făcut-o.”
‎- „Nu mă judeci?” ‎- „Nu te judec.
‎De ce dracu' să te judec?”
‎„Bine.
‎Cea mai tare chestie…
‎M-am dus la film cu o fată.
‎Ea îmi zice ‎să iau o pungă mare de floricele.
‎Iau punga, mă așez, ‎ea face o gaură în fundul pungii,
‎zice să-mi bag scula prin ea ‎și-mi face o labă cu unt.”
‎Am zis: „Să-mi bag…”
‎Mi-am revenit ‎și m-am prefăcut că știu ce zice.
‎„O labă cu unt.
‎Mie îmi spui?
‎O labă cu unt.”
‎Când ești mai în vârstă, ‎pui întrebări greșite.
‎„De ce o pungă mare? ‎Să aruncați floricelele?
‎Trebuia să luați una mică.
‎Costă cu vreo 14 dolari mai mult. ‎De ce una mare?
‎Nu intră untul prin gaură?
‎Te mai pomenești cu o infecție.”
‎Așa te alegi cu 'VID. O să iei 'VID.
‎Iei 'VID-19 dacă umbli cu untul la gaură.
‎Nu vrei unt la gaură.
‎M-am dus acasă și i-am zis soției.
‎„N-o să-ți vină să crezi!
‎Terrence mi-a zis că puștii ‎din ziua de azi își fac labe cu unt.”
‎Ea zice: „Se mai face așa?”
‎Eu: „Ce dracu' se întâmplă?
‎Cine ești?”
‎Nici nu mai vreau să știu. Nu răspunde!
‎Copiii mei sper să nu facă așa ceva.
‎Fac infarct dacă aflu c-o fac și ei.
‎Dar nu poți să-i întrebi direct. Așa că…
‎trebuie să le întind o cursă.
‎Luăm masa de seară, acasă, o cină bună…
‎Îi zic din senin nevesti-mii: ‎„Hai la cinema…
‎să-mi faci o labă cu unt.”
‎Mă întorc spre fiică-mea. Mă uit la ea.
‎Mă uit direct la ea.
‎Nici n-a clipit. ‎A continuat să mănânce liniștită.
‎Ca tată, am fost tare mândru. ‎Mersi, Doamne!
‎Mersi că nu știe ce e aia.
‎Mulțumesc, Doamne!
‎Mă întorc în partea cealaltă ‎și fii-miu zice: „O, da!”
‎A zis: „Da!
‎Ia o pungă mare, tată.
‎Cu untul la gaură, ‎vezi să nu te alegi cu 'VID!
‎Din nou. L-ai avut deja.
‎Nu vrei să-l iei ‎de două ori la rând, tată.”
‎Nevastă-mea m-a bătut la cap ‎să ieșim undeva.
‎O duc la o petrecere.
‎Nu dau nume, ‎dar gluma asta n-are sens dacă…
‎nu zic numele.
‎Ne-am dus la o petrecere ‎acasă la Seinfeld.
‎Cea mai bună mâncare.
‎Mâncarea era incredibilă.
‎Spre sfârșit, a venit Seinfeld.
‎A zis: „Nu pleacă nimeni nicăieri.
‎Avem o tratație specială. În seara asta…
‎vom mânca pizza ‎făcută în cuptor de cărămidă.”
‎Au înnebunit cu toții.
‎„Ce? Doamne! Pizza în cuptor de cărămidă?
‎Ce?”
‎O femeie zice: „Câte brânzeturi, Jerry?”
‎Iar Jerry: „Șapte tipuri de brânză.
‎Șapte tipuri.”
‎Și-au ieșit din minți.
‎Apropo, erau toți albi. ‎Erau numai albi acolo.
‎Și încep să scandeze: „PCC!”
‎Ce dracu' e aia, frate?
‎„PCC!”
‎Ce dracu' e „PCC”?
‎O albă aplecată peste masă:
‎„Adică pizza în cuptor de cărămidă.”
‎„Hai, dă-mă dracu'!
‎Dă-mă dracu'!
‎Bine, am înțeles.”
‎Și Seinfeld le face semn unor italieni ‎să vină. Erau îmbrăcați ca pizzarii.
‎Distribuie pizzele, vorbind în italiană…
‎Nu știu italiana.
‎Tocmai mi-am dat seama
‎că e o glumă rasistă. Îmi cer scuze.
‎Lumea mânca pizza în extaz.
‎„Vai, Doamne. Simt brânzeturile, Jerry.
‎Le simt.”
‎Mi-au adus și mie. Am gustat-o.
‎Nu-mi venea să cred.
‎Cea mai bună pizza mâncată vreodată.
‎Cea mai bună, în puii mei!
‎Avea un fel de salată pe ea. ‎Nu mai mâncasem.
‎Îi zic soției: „Are un fel de salată.
‎Gust-o să vezi.”
‎Alba aia se apleacă iar peste masă: ‎„E rucolă.”
‎„Ce?”
‎„E rucolă.”
‎„Drace!”
‎Am mai luat o îmbucătură ‎și am început și eu: „PCC!
‎PCC…”
‎Ce seară fantastică!
‎O noapte fantastică până la sfârșit.
‎În mașină eram ofticat.
‎Știți de ce?
‎Voiam și eu ce avea Seinfeld.
‎Voiam și eu acel moment de glorie.
‎Seinfeld era tipul ‎cu pizza în cuptor de cărămidă.
‎Era faimos și pentru altceva.
‎Voiam și eu.
‎Cel mai tare mă enerva
‎că am avut ‎același constructor ca Seinfeld.
‎Dar nici nu le-a trecut prin minte ‎să-mi propună
‎și mie cuptorul de cărămidă.
‎Ăsta e rasism curat.
‎E o chestie rasistă.
‎A doua zi, îi sun pe antreprenori.
‎Îi iau tare: „Rasiști împuțiți!
‎Lui Seinfeld i-ați propus ‎cuptorul de pizza,
‎iar mie, nimic! ‎Asta demonstrează ce rasiști sunteți.
‎Îndreptați lucrurile, altfel o încurcați!”
‎Și am închis.
‎Mă sună înapoi: „La ce vă referiți?”
‎„Știi bine. Viața negrilor contează!”
‎Și închid iar.
‎A doua zi vin la mine.
‎Aveau proiectul cuptorului de pizza.
‎Într-o săptămână,
‎aveam deja cuptorul în fundul curții.
‎Repet, voiam ce avea Seinfeld.
‎Mi-am invitat toți prietenii.
‎Am organizat o petrecere, ca Seinfeld.
‎Termină toți de mâncat.
‎La sfârșit, ‎vin și eu exact cum a făcut Seinfeld.
‎„Bine.
‎Nu pleacă nimeni nicăieri,
‎fiindcă avem o tratație specială ‎în seara asta.
‎Pizza făcută în cuptor de cărămidă.”
‎Și toată lumea începe să murmure.
‎„Ce dracu'? Eu nu mănânc pizza ‎de pe nicio cărămidă.”
‎Sunt numai negri la petrecerea mea.
‎„Comand-o la Domino's. ‎Nu mănânc porcării.”
‎Zic: „Știu la ce vă gândiți.
‎Câte brânzeturi, nu?
‎Șapte tipuri de brânză!”
‎Iar murmură. „Am intoleranță la lactoză. ‎Nu mănânc atâta brânză.
‎Numai la macaroane se pune atâta brânză.
‎Nu mănânc așa ceva. Ce l-a apucat?”
‎Le-am zis: „Hai să mergem afară,
‎unde e cuptorul de cărămidă.”
‎Iar murmură: „E frig ca dracu' afară. ‎Eu nu ies nicăieri.”
‎Negrii au replică la toate.
‎„Nu fac asta. Nu ies afară.”
‎Le-am zis: „Hai, strigați cu mine:
‎«PCC, PCC!»”
‎Amicul meu, Jamal, s-a ridicat:
‎„O, ai PCC afară, atunci vin și eu.”
‎Na'im zice: „Ce e aia PCC?”
‎„Are păsărică cu crăpătură. Eu mă duc.”
‎Zic: „Nu, Jamal, ‎nu-i nicio păsărică acolo.”
‎„Ba da. Asta înseamnă PCC.”
‎„Ba nu!” „Ba da. Eram împreună.
‎În Atlanta. Târfa aia a zis:
‎«Vrei să-mi vezi PCC?» «Ce e?»
‎Iar ea a zis: «Păsărică cu crăpătură.»
‎Iar noi i-am dat bacșiș.
‎N-am bancnote de un dolar, ‎dar vreau să mai văd.”
‎Au plecat toți.
‎N-am avut clipa de glorie.
‎Nu-am avut-o.
‎Țineam la asta.
‎Voiam să fiu faimos ‎și pentru altceva, frate.
‎Voiam să fiu Kevin Hart,
‎cel cu pizza în cuptor de cărămidă, ‎dar nu!
‎Mi-am găsit alt hobby.
‎Am căutat mult până l-am găsit.
‎Am mers și pe bicicletă.
‎Am parcurs kilometri întregi.
‎Dar a trebuit să mă opresc, ‎fiindcă nu-mi plăcea
‎cum mi se vede scula prin echipament. ‎Pe bune.
‎Parcă aveam clitoris. Nu-mi plăcea.
‎Dacă mai pui și boașele alungite…
‎Arătam ca naiba.
‎La semafor, iei picioarele de pe pedale.
‎Trebuie să te ții bine. „Hei, ce e?”
‎Încetineau mașinile.
‎„De ce încetinești? ‎Cară-te și nu mai căsca ochii!”
‎A încetinit una la 7:00 dimineața.
‎I-am zis: „Cară-te că știu ce vrei.
‎Faci trotuarul ziua. Ia viteză!
‎Nu-s scule disponibile pe aici. ‎Pleacă dracu', parașuto!
‎Cară-te!”
‎M-am apucat de box.
‎A devenit un hobby.
‎M-am apucat căci am simțit
‎că pot să devin mai bun pe zi ce trece.
‎Pot să fiu tot mai bun.
‎Mi-am pus ambiția.
‎Mi-am găsit un antrenor.
‎Era un tip talentat, ‎cu multe premii sub centură.
‎Campionatul Mănușa de Aur,
‎jocurile olimpice de juniori, ‎campionate de categorie ușoară.
‎Zic: „Știu că nu lucrezi, ‎dar te plătesc bine dacă mă antrenezi.”
‎El: „Dacă mă angajezi, ‎te fac cel mai tare boxer.”
‎„Să nu exagerăm.
‎Nu vreau asta. Vreau doar să devin bun.”
‎„S-a făcut!” Și a devenit antrenorul meu.
‎Recunosc că era foarte bun.
‎M-a făcut să devin bun.
‎Îmi spunea chestii nemaiauzite.
‎Mă compara cu boxeri de care nu auzisem. ‎Erau complimente.
‎Îmi zicea că-i aminteam ‎de un boxer pe nume Lefty Lou Earl.
‎Zice: „Kevin, știi cine e?” ‎Iar eu: „Nu, nu știu.”
‎El zice: „Îți aduc o casetă.
‎Ai videocasetofon?”
‎„Nu, n-am.”
‎M-a făcut să râd când i-am zis că n-am.
‎A făcut așa…
‎De parcă eu eram depășit de vremuri.
‎„Nu pot să cred că n-ai videocasetofon!”
‎„Tu de ce mai ai, frate?”
‎A zis că am cea mai tare directă scurtă.
‎„Parcă țâșnește un fulger din umerii tăi.
‎Un fulger din umerii tăi!”
‎Mi-a zis: „N-ai vrea să te lupți? „Nu.”
‎„Nici meciuri scurte?” ‎„Da, de-alea aș face.”
‎„Perfect. Mâine, la ora 6:00. ‎Îți aranjez eu.
‎Trebuie să vezi cât ești de bun.”
‎Mă duc la sală la ora 6:00.
‎E un tip acolo de categoria mea.
‎Am casca, cochilia, proteza.
‎Începe să mă echipeze. ‎Mă dă cu vaselină pe față și pe cască.
‎Întreb: „Pentru ce e?” ‎Zice: „Să alunece pumnii.”
‎„Nu mi-ai zis că… Bine.
‎N-a fost vorba de așa ceva, dar bine.
‎Bine. Dacă trebuie neapărat, ‎ce să-i faci?”
‎Termină cu vaselina. Iese din ring.
‎Îi zic: „Pe el nu l-ai uns.”
‎Zice: „El n-are nevoie.”
‎„Bine.”
‎Ciudat, dar, mă rog…
‎O să vedem ce-o să iasă.
‎Zice: „Vor fi trei runde de trei minute.
‎Nu rănește nimeni pe nimeni.
‎Distracție plăcută! Nu sta încordat.”
‎Apoi urlă: „Nu-l lua tare!”
‎Am bănuit că vorbește cu mine. ‎Sigur vorbește cu mine.
‎Am urlat și eu: „S-a făcut!”
‎Și am râs încrezător.
‎Ne ducem în colț. Bate gongul.
‎Vin în față, să vadă că știu să lupt.
‎Îți dai seama după cum mișc umerii.
‎Ia uite cum mă mișc!
‎Am picioarele distanțate.
‎Ia uite ce joc de picioare! Fii atent!
‎N-o să fie floare la ureche.
‎Da, o să vedeți. Are platfus.
‎Nici măcar nu se ridică pe vârfuri. ‎Îl bat măr.
‎Încep să fiu tot mai sigur, ‎mișcându-mă în ring.
‎Antrenorul zice: „Kevin, lasă joacă! ‎Dă drumul la pumni!”
‎Bine.
‎„Cere și ți se va da.”
‎Sper că are canal meteo,
‎fiindcă se lasă cu fulgere.
‎Când tragi o directă, faci un pas…
‎și, simultan, lovești scurt.
‎Întorci pumnul. De fiecare dată.
‎Așa tragi.
‎Fac pasul. Rotesc pumnul. Sunt aici.
‎Uite-l că vine! Îl rotesc.
‎Ține-te bine că vine!
‎Vine. Aici. Sunt aici,
‎dar ajung până acolo. Uite-mă aici,
‎dar o să fiu acolo! Ține-te bine!
‎Sunt aici. Nici n-am apucat să fac așa…
‎că m-a și lovit.
‎Mi-am pierdut imediat vederea.
‎Imediat. Am orbit pe loc.
‎Vedeam negru în fața ochilor.
‎Poți suferi leziuni cerebrale ‎sau muri de la un pumn.
‎Eu mi-am pierdut vederea.
‎Nu mai vedeam nimic.
‎Am intrat în panică. M-am întors.
‎Am făcut mișcările astea de câteva ori.
‎Am început să lovesc înapoi. ‎Am spus-o în documentarele mele.
‎Sunt un boxer care lovește cu spatele ‎când intră în panică.
‎Antrenorul zice: ‎„Kevin, hai cu directa aia!”
‎Îi răspund: „De ce, mincinosule?”
‎Fulgerul lovește ‎dacă el e urmăritor de furtuni!
‎E ridicol, ce mama dracului!
‎Am orbit. Nu văd nici pe dracu'!
‎Sunt orb.
‎Bate gongul ăla odată!”
‎Bate gongul.
‎Nu reușesc să ajung în colț. ‎Mă iau după vocea lui.
‎La colț, antrenorul îmi zice:
‎„Ce s-a întâmplat?” ‎„Am orbit. Nu mai văd nimic.”
‎Mi-a ridicat casca…
‎Atunci când m-a lovit, ‎mi-a coborât casca pe ochi.
‎Era neagră, așa că eu vedeam dosul căștii.
‎Zice: „De ce n-ai ridicat-o?”
‎„Fiindcă n-am exersat așa ceva.
‎Cred că m-ai dat cu prea multă vaselină.
‎De-aia alunecă totul pe mine.
‎Sunt alunecos peste tot. ‎Nu mai vreau să mă lupt.”
‎„Te dai bătut?” „N-aș zice așa.
‎Vreau doar să fac altceva.”
‎„Și lui ce-i spui?”
‎„Eu nu mai vorbesc cu el în viața mea.
‎Doar avocatul meu. Ajunge la pârnaie.
‎Punem pariu? Ajunge direct la închisoare!
‎Asta a fost agresiune și nimic altceva!
‎Agresiune în toată regula!”
‎Renunț. Și m-am lăsat de box din ziua aia.
‎M-am lăsat. N-am mai practicat.
‎Mai târziu, m-am uitat pe niște imagini ‎cu Lefty Lou Earl.
‎L-am căutat și l-am găsit.
‎Voiam să văd cine e.
‎Cu cine mă compara?
‎După demonstrația anterioară,
‎voiam să văd ‎cu cine dracu' semănam când boxam.
‎Am descoperit că Lefty Lou Earl era ciung.
‎Era boxer cu handicap.
‎A câștigat un meci din 38.
‎Și pe ăla după o descalificare.
‎A fost pus la podea, ‎dar l-au lovit în față.
‎De-aia l-au declarat învingător.
‎Avea o voce stridentă.
‎Antrenorul se referea la vocea mea.
‎N-avea legătură cu stilul de luptă.
‎Întâmplător, m-a comparat ‎cu un boxer handicapat.
‎După gluma asta, sigur mă fac ‎cu ou și cu oțet ăia cu un braț.
‎N-au decât! Dracu' știe!
‎E bine că protestele lor nu vor dura
‎fiindcă nu pot ține pancartele mult.
‎Fiindcă au doar un…
‎O să obosească. ‎Trebuie să lase brațul jos.
‎Dacă cei cu mâna dreaptă
‎nu-și coordonează mișcările ‎după cei cu stânga,
‎n-o să poate transmite mesajul ‎de a mă distruge.
‎Deci… e o veste bună.
‎Ar trebui s-o scot pe asta.
‎Hai s-o tăiem! ‎Mă linșează pentru gluma asta.
‎Îmi bag picioarele! Sunt la mine acasă. ‎Zic ce am chef.
‎E o glumă.
‎Eram fericit fiindcă meciurile alea
‎erau dovada că-mi reluasem activitatea.
‎Am început să boxez după accident.
‎Acum un an ‎am avut un accident grav de mașină.
‎Era să mor.
‎Era să rămân paralizat. O nenorocire.
‎Am stat mult în spital. ‎Am avut timp de gândire.
‎De-aia acum pot să vă pun întrebări
‎la care știu că nu v-ați gândit.
‎Prima întrebare: aveți un ștergător ‎de funduri în viața voastră?
‎Gândiți-vă!
‎Ștergător la fund.
‎Cineva care să vă șteargă la fund
‎când ați pus-o de mămăligă pe viață, ‎dacă e nevoie.
‎Nu credeți că vă trebuie, ‎până nu vă trebuie.
‎După operație, n-am mers opt zile la baie.
‎Eram constipat.
‎Nu mă externau până nu mă duceam la baie.
‎Să fie siguri că funcționează tot.
‎Aveam pe cineva lângă mine în fiecare zi.
‎În a noua zi, a fost o pauză ‎de 20 de minute în care am rămas singur.
‎Și-atunci, parcă mi-a aruncat cineva
‎dinamită în stomac și am explodat.
‎Trebuie să mă duc la baie.
‎Trebuie neapărat să mă duc.
‎Nu pot să-mi mișc mâinile și picioarele.
‎Nu e nimeni cu mine.
‎Am început să apăs pe buton. „Ajutor!
‎Ajutor!
‎Să mă ajute cineva!”
‎José a dat fuga în cameră.
‎José era un infirmier mexican ‎de 60 de ani.
‎„Ce e, amice?”
‎„José.
‎Trebuie să mă duc la baie.
‎Trebuie să mă duc acum.”
‎„Bine, omule. Am înțeles. ‎Am eu grijă de tine.”
‎José m-a prins de picioare, de trunchi,
‎m-a ridicat și m-a pus ‎pe toaleta de lângă pat.
‎După ce m-a așezat, ‎José s-a dat doi pași mari înapoi,
‎și-a încrucișat brațele și s-a holbat,
‎legănându-se așa.
‎„Nu!
‎Ce dracu' faci, José?
‎Sunt pe budă. Ce mai cauți aici?”
‎Și-atunci mi-a picat fisa: „Doamne, ‎José trebuie să mă șteargă la fund!
‎Mai jos de-atât nu se poate.
‎Sunt pe fundul prăpastiei. ‎Mai rău de-atât nici că se poate.”
‎Când am spus asta, ‎José a încercat să mă încurajeze.
‎„Stai liniștit, frate. Te șterg bine, da?
‎O să te șterg bine, da?
‎Mă ocup eu. Ești pe mâini bune. ‎O să te șterg bine de tot.”
‎În acel moment, rămân mască.
‎Nu-mi vine să cred ce se întâmplă.
‎Nu mai pot să mă abțin și fac.
‎José continuă să mă încurajeze: „Bine așa!
‎Hai, fă tot!
‎Pentru oricine e mult opt zile.”
‎Termin, José mă apucă de brațul drept ‎și mă răsucește.
‎Începe să mă șteargă la fund.
‎Și-atunci îmi curge o lacrimă pe obraz.
‎Plâng.
‎Plâng pentru că nu-mi simt brațele, ‎nu-mi simt picioarele,
‎dar mă întreb
‎de ce Dumnezeu nu mi-a amorțit și fundul.
‎De ce nu e amorțit?
‎De ce să simt ce se întâmplă?
‎În cele mai umilitoare clipe, ‎să simt cum mă șterge José la fund?
‎Plângeam în hohote.
‎José se hotărăște să zică ceva.
‎„Nu-i nimic, frate. E aiurea, știu.
‎Închipuie-ți cum mă simt eu.
‎Nu pot să cred ‎că-l șterg la fund pe Kevin Hart.
‎E nebunie curată.
‎E primul meu fund celebru.”
‎Oameni buni, ‎a fost o seară fantastică de comedie.
‎A fost nemaipomenit.
‎O seară grozavă, intimă. ‎Ne-am împărtășit multe.
‎Îmi place. E o atmosferă diferită, ‎confortabilă, sexy.
‎Cel mai important e ‎c-am putut fi eu însumi în atmosfera asta,
‎dar nu vreau să vă alegeți doar cu râsul.
‎Cred că vă pot oferi mai mult.
‎Vreau să mă știți și pentru altceva.
‎Căci am mai mult de-atât.
‎Astea fiind spuse,
‎sper că aveți chef de PCC.
‎Hai cu PCC-ul! ‎Pizza în cuptor de cărămidă pentru toți!
‎PCC! Exact! Avem PCC!
‎Pe bune!
‎- PCC! ‎- PCC!
‎Da! Mulțumesc mult. ‎A fost o seară superbă.
‎PCC!
‎Ce-ai pățit, iubi?
‎- Am avut un vis nebunesc. ‎- Vai de mine!
‎- Era nebunesc. ‎- E în regulă.
‎Ba nu e. Am visat că eram pe scenă
‎și făceam glume, ‎chestii pe care nu le-aș zice niciodată.
‎Am zis că fiică-mea e curvă, ‎că fii-miu e prostănac.
‎Am zis că nu-mi plac școlile private, ‎că veganii sunt exagerați.
‎Am zis și că am fost la Seinfeld acasă.
‎N-am fost niciodată la el acasă. Am zis…
‎Culcă-te la loc. ‎A fost un coșmar, atâta tot.
‎- Doar un coșmar, nu? ‎- Da.
‎A fost doar un coșmar.
‎Da, culcă-te la loc, te rog.
‎Ai mâncat PCC?
‎Nu?
‎PENTRU VIEȚILE PIERDUTE ‎DIN CAUZA NEDREPTĂȚILOR SOCIALE
‎VIEȚILE NEGRILOR CONTEAZĂ
‎Subtitrarea: Aurelia Costache