Downloaded from YTS.MX
‏- ספיישל קומדיה מקורי של NETFLIX -
Official YIFY movies site: YTS.MX
‏- 20:25 ‏בית משפחת הארט -
‏יו. ‏-מה נשמע?
‏חיפשתי אתכם בכל הבית.
‏אנחנו סתם נרגעים.
‏אולי נרד למטה, נתעמל. מה נשמע, אלוף?
‏שום דבר. ‏-סיימת שיעורי בית?
‏לא. ‏-תסתכל לי בעיניים.
‏אתה משקר.
‏תסיים את שיעורי הבית, תפסיק לשחק איתי.
‏זו, תן לאבא כיף.
‏תן לי בום.
‏בום! תן לי ראש.
‏תן לי נשיקה.
‏למה אתה מסתכל עליי? ‏-אוהב אותך.
‏תני לי נשיקה. ‏-בסדר.
‏מתה עליך. ‏-הייבן, העבודה מוכנה?
‏כן, רובה.
‏נתראה כשאחזור.
‏ביי. ‏-ביי.
‏ביי, אבא.
‏אבא עומד ליהנות.
‏- חג שמח ממשפחת הארט -
‏- האבא הכי טוב -
‏קובייה גדולה, אטעם.
‏כן.
‏היי.
‏וואו.
‏הכי טובים, אגדות.
‏השראה,
‏ידידי.
‏נחמד כל כך.
‏בחיי.
‏תודה.
‏אני מעריך את זה, תפסיקו.
‏שבו.
‏אני מעריך את זה, תודה.
‏שלום.
‏היי.
‏אני יכול להגיד שלום, ‏פעם ראשונה שאני אינטימי כך עם קהל.
‏אני יכול להגיד שלום ולקבל שלום חזרה.
‏אגיד שוב, שלום, מה שלומכם? בסדר?
‏זה טוב, אני אוהב את זה.
‏אני מרגיש שזה מתאים,
‏אני מרגיש שזה מתאים.
‏הייתי בהרבה מקומות וסיפרתי בדיחות.
‏הייתי באצטדיונים, באולמות, בתאטראות.
‏אני מרגיש שזה מתאים, בנוחות של הבית שלי, ‏תודה.
‏חוזרים ליסודות.
‏אני רוצה להסביר לכם למה אני בבית שלי,
‏אני כאן מסיבה מסוימת.
‏כבר לא נוח לי
‏בשום מקום מלבד הבית שלי.
‏אני כן איתכם, לא נוח לי
‏בשום מקום מלבד בבית שלי,
‏ויש לזה הרבה סיבות.
‏נראה לי שנתעמק בסיבות, נטפל בפיל בחדר.
‏סיבה מספר אחת, קוביד.
‏קוביד.
‏איפה אתם עכשיו? איפה רמת הלחץ שלכם?
‏גבוהה? באמצע? נמוכה? ‏איפה? בכנות, תגידו לי.
‏בינונית? גבוהה? נמוכה? די גבוהה? קצת?
‏יש לי חדשות בשבילכם, חליתי בזה.
‏זה נכון, היה לי נגיף ביד.
‏ביד 19 היה בגוף שלי.
‏חליתי בהתחלה, ‏כשזה לא היה מגניב, לא באופנה.
‏אני וטום הנקס היינו השניים היחידים.
‏הייתי צריך להסתיר את זה,
‏כי טום הנקס כוכב גדול הרבה יותר ממני,
‏הוא היה מאפיל על ההכרזה שלי.
‏הוא פורסט גאמפ, ‏אתה לא תנצח את פורסט גאמפ, אין סיכוי.
‏לא אנצח את פורסט גאמפ.
‏אם היה מישהו פחות מפורסם ממנו, ‏הייתי מכריז בן רגע.
‏דיוויד הסלהוף, לעזאזל איתו.
‏לאף אחד לא אכפת מדיוויד הסלהוף.
‏בום! הכרזתי,
‏"גם קווין הארט חלה, ‏הצילו את קווין הארט, הביד."
‏יודעים למה אני קורה לזה הביד?
‏זה הכי קרוב לאיידס, ‏זה נשמע מסוכן כמו איידס.
‏הביד, "יש לך ביד? לעזאזל!"
‏"יש לי ביד." "יש לך ביד? חרא!"
‏"אני מתפלל בשבילך, יש לך ביד."
‏לא ידעתי שחליתי.
‏לא ידעתי שחליתי, לא היו לי תסמינים.
‏לא חום, לא כאב ראש, לא כאבים בגוף, כלום.
‏אשתי איבדה את חוש הטעם והריח.
‏היא אמרה לי, "נראה לי שנדבקתי, ‏כדאי שניבדק."
‏אמרתי, "אין לנו בעיה.
‏לך יש בעיה, למה אני צריך להיבדק?
‏אני טועם ומריח מצוין, ‏למה אני צריך להיבדק?"
‏היא אילצה אותי לקרוא לרופא, הרופא בא,
‏בדק את שנינו, אמר, "שניכם חיוביים",
‏שטויות, אין מצב שאני חיובי."
‏נגעתי באף שלי פעמיים מיד.
‏"יכולתי לעשות זאת?
‏אם היה לי ביד, ‏הייתי עושה את זה פעמיים ברצף?"
‏אי אפשר לגעת באף עם ביד, ‏כולם יודעים את זה.
‏הוא אמר, "מר הארט, אני רציני מאוד, ‏אתה חיובי."
‏זה גרם להמולה בבית שלי מיד.
‏אני ואשתי רבנו,
‏"מי לעזאזל הכניס את הביד לתוך הבית?
‏מי זה?"
‏הבנו איך אנחנו מרגישים כלפי החברים שלנו.
‏"זו הייתה הכלבה פאם ‏שאת תמיד מסתובבת איתה, היא.
‏כלבה מטונפת.
‏עם הרגליים המטונפות שלה היא מרחה את הביד ‏בכל רחבי הבית.
‏פאם 'רגליים מטונפות' אשמה.
‏הכניסה את הביד לתוך הבית.
‏תנקי את השטיחים מיד."
‏הרופא הרגיע אותי, "תירגע, קווין,
‏זה יעבור, עשרה עד 14 יום, תירגע.
‏תירגע, תשתה תה."
‏זה מה שהרופא אמר לי בפרצוף,
‏"תשתה תה."
‏אתה צוחק עליי?
‏"יש לי ביד, דוק!
‏איך תה יעזור לי?
‏איפה מכונת ההנשמה שלי?" ‏זה מה שאמרתי, "איפה היא?
‏אני צריך מכונת הנשמה, כולם יודעים את זה.
‏צריך מכונת הנשמה לביד, ‏זה מה שאמרו בבלוגים."
‏"אתה תהיה בסדר, מר הארט, אתה תהיה בסדר."
‏כשהרופא אמר לי את זה, הלחץ שלי ירד.
‏תזכרו, הייתי ברמה הכי גבוהה בהתחלה.
‏אלוהים.
‏כשזה רק התחיל,
‏אלוהים אדירים, לא ידעתי מה לעשות.
‏הלכתי ומילאתי דלק בכל המכוניות.
‏צריך אפשרות לברוח
‏כשבני הזונות יהפכו לזומבים כאן,
‏פחדתי.
‏הלכתי לקנות את כל המים ‏ואת נייר הטואלט שמצאתי.
‏אני עדיין לא יודע למה התנפלנו ‏על נייר הטואלט.
‏מה מיוחד בנייר טואלט?
‏אף אחד לא אמר לי.
‏ביד גורם לך לחרבן? מה העניין? מה…
‏קנינו המון נייר טואלט.
‏אטריות יבשות, קניתי הכול.
‏מסכה, השתגעתי עם המסכה.
‏בהתחלה, לא ידעתי איזו מסכה לקנות.
‏הייתה לי מסכה רגילה, חבר שלי אמר לי, "היי,
‏זו לא המסכה הנכונה, ‏הביד עובר דרך המסכה הזאת.
‏המסכה הזאת לא תגן עליך מפני הביד."
‏"לעזאזל!
‏אתה רציני?" "אני רציני, תקנה אן 95."
‏"לכל הרוחות."
‏נכנסתי לאתר, קניתי כל אן 95 שראיתי,
‏הוצאתי 20,000 דולר על אן 95.
‏יצאתי אחרי יום, ‏ראיתי שחור עם קאפ חזייה על הפרצוף.
‏אפילו לא…
‏עם רצועת חזייה. מה פתאום! זה לא אן 95.
‏זו חזיית קאפ איי, מה קרה פה?
‏הוא לא הוציא 20,000 דולר על זה, לא.
‏מישהו עבד עליי.
‏אשתי אמרה לי בפנים, "מותק, אתה יודע מה?
‏זה משגע אותך, אתה צריך לצאת מהבית,
‏אתה צריך לצאת מהבית."
‏אמרתי, "אין שום דבר מחוץ לבית הזה בשבילי.
‏כלום, אין לי סיבה לצאת מהבית,
‏ממש לא.
‏הדברים שיש מחוץ לבית, לא מעניינים אותי.
‏יש שם אנשים, אני לא אוהב אנשים." אמרתי.
‏יצא המרצע מן השק, אני כבר לא אוהב אנשים.
‏ניצחתם, הבסתם אותי.
‏ניצחתם.
‏יודעים איך?
‏כי הצלחתם להרוס את העבודה הכי טובה בעולם.
‏בשלב מסוים, התהילה הייתה העבודה הכי מבוקשת
‏והכי טובה ביקום.
‏אם לא היה לך אותה, רצית חלק ממנה,
‏רצית לטעום קצת ממנה.
‏אני הצלחתי, הגעתי לרמה הכי גבוהה,
‏ואז דפקתם אותי, דפקתם אותי היטב.
‏הדור הזה דפק אותי היטב.
‏צריך להתפשר על הכול,
‏הכול צריך להיות מצולם בדור הזה.
‏אם זה לא בווידאו, זה לא קרה,
‏ככה הדור הזה חי.
‏אגיד לכם מה הדבר הכי מפחיד ‏שאפשר לעשות לגבר שחור ב-1986,
‏אם הייתם שוטרים או סוכנים פדרליים.
‏הדבר הכי מפחיד שיכולתם לומר ‏לגבר שחור הוא שהוא מצולם.
‏אם סוכנים פדרליים באו אליך, "צילמנו אותך,
‏אתה הולך לכלא", ‏הוא היה נלחץ, "מה? מי? אני?
‏מצולם?"
‏הוא היה מתחיל לבכות.
‏"אני מצולם."
‏"כולכם הולכים לכלא, כולכם מצולמים."
‏הוא היה אומר לחברים שלו, ‏"בואו, קלווין, מרקוס, טרנס,
‏"תפסו אותנו. אנטוני, גם אתה.
‏אמרו שצילמו אותנו, אנחנו הולכים לכלא.
‏אנחנו הולכים לכלא,
‏אנחנו מצולמים."
‏זה כל מה שהבולשת היו צריכים לומר, ‏"צילמנו אותך."
‏הדבר הכי מפחיד שיש.
‏אתם אפילו לא מבינים ‏שאתם סוכנים פדרליים חינם.
‏אפילו לא משלמים לכם, זה חינם.
‏אתם מלשינים על אנשים כל היום.
‏חבורת מלשנים, זה מגעיל.
‏זה מגעיל.
‏הלכתי ל"מקדונלדס", סיפור אמיתי.
‏הלכתי ל"מקדונלדס",
‏אני במסעדה עם גישה לרכב, בסדר?
‏אני רוצה ארוחת ביג מק, ‏לא אכלתי ביג מק הרבה זמן.
‏התרגשתי מהביג מק.
‏אלוהים, אני מת כבר לאכול את הביג מק.
‏קיבלתי ביג מק, התרגשתי, עצרתי בחניון,
‏התחלתי לאכול את הביג מק.
‏פירקתי אותו, נמרח לי על הפנים, הכול.
‏הייתי מאושר.
‏פניתי שמאלה, אישה מחוץ לחלון מצלמת אותי,
‏היא אמרה, "תפסתי אותך."
‏נלחצתי. "מה את עושה, גברת?"
‏היא אמרה, "אבל תפסתי אותך."
‏"מה זאת אומרת, תפסת אותי? מה אני עושה?"
‏נלחצתי, הפלתי את ההמבורגר.
‏לקחתי טלפון, נכנסתי לטוויטר, ‏התנצלתי ברשת החברתית.
‏אמרתי, "אני מצטער."
‏הסיבה שהתנצלתי היא כי יומיים קודם, הכרזתי
‏שאני עובר לתזונה טבעונית, אמרתי את זה.
‏הווידאו הזה הזיק לכל מה שייצגתי באותו רגע.
‏הייתי חייב להתנצל בפני הקהילה הטבעונית.
‏הפכתי לבעל ברית.
‏תרמתי, הייתי חלק מהמחאה, עשיתי מה שיכולתי.
‏עמדתי ליד פרות, הצטלמתי, זה היה קשה.
‏אני לא אוהב את מה שהכרחתם אותי להיות.
‏אני לא אוהב את זה, כבר לא נוח לי.
‏התחלפתם איתי.
‏לעזאזל!
‏התחלפתם איתי.
‏הרבה זמן, ‏מפורסמים הסתכלו על אנשים כמוזרים.
‏"המנוולים האלה מוזרים לפעמים.
‏אנשים מוזרים." ככה הסתכלנו על אנשים.
‏החלפתם את זה, אנחנו המוזרים עכשיו.
‏אתם מסתכלים עלינו, "מה יש לו?" ‏אנחנו המוזרים.
‏אני לא יודע איך להתנהג בציבור. ‏"היי, למה אתה בוהה?
‏מה קורה?"
‏אני חושב שכולם יודעים, ‏"תוציא את היד מהכיס.
‏מה קורה? בחייך.
‏מה אתה עושה לי? ‏אתה עומד לאכול אותי? בחייך."
‏"על מה אתה מדבר? אף אחד לא מסתכל עליך."
‏"שטויות, תראה את הבחור ‏מסתכל עליי במשקפיים שלו."
‏"אני יודע מתי רואים בי אוכל, ‏הוא מנסה לאכול אותי."
‏האשמות מטורפות כלפי כל אחד.
‏אני יוצא מדעתי.
‏אני משתגע.
‏אתם גורמים לי לחיות כמו סוחר סמים מוצלח.
‏זה סיפור אמיתי, סיפור אמיתי, ‏הייתה תקופה שבה
‏אם רציתם לבוא לבית שלי ‏כדי לדבר איתי, הייתם מתפשטים
‏ונכנסים לבריכה.
‏איך אני יודע שאין לך מכשירי ציתות? ‏"עם מי אתה?
‏'אי'? 'פיפל'? עם מי אתה?
‏"בא לכאן בשביל סיפור לצהובונים. ‏אני לא סומך עליך, אבא."
‏"אני אבא שלך." "תשתוק.
‏"עם מי אתה מדבר, אבא? תיכנס לבריכה.
‏תסיים את השיחה בעומק 1.80 מטרים.
‏בעצם, 1.20 מ', 1.20 מ', אני לא רואה, ‏לך ל-1.20 מ'."
‏זה המצב שלי.
‏אשתי אומרת את אותו דבר, "מותק, אתה מזדקן,
‏כועס, עצבני, אתה צריך לצאת ולחזור לעצמך.
‏תחזור לעצמך, אתה לא יכול לחיות ככה."
‏החלטתי לעשות סטנד-אפ שוב. ‏אמרתי, "את צודקת, אני צריך
‏לעשות סטנד-אפ שוב", ככה חזרתי לעצמי.
‏ככה חזרתי לעצמי.
‏אמרתי לחברים שלי שאתחיל לעשות סטנד-אפ שוב.
‏אמרו לי, "תדבר על אשתך ועל הילדים שוב?"
‏אמרתי, "מה עוד יש לי?"
‏אין לי שום דבר אחר.
‏כל השרלילות עזבו אחרי קלטת הסקס,
‏כל השרלילות שהיו לי, עזבו.
‏כל אחת מהן, "לאן, לוריין? גלדיס? ארל?
‏לאן את הולכת?"
‏אלה שמות מבוגרים, ‏כי היו לי שרלילות מבוגרות בזמנו.
‏"תחזרי, אתל, בחייך.
‏אל תעשי לי את זה.
‏מגנוס, בחייך, בבקשה,
‏בבקשה, אל תעשי את זה.
‏לורטה, את לא יכולה ללכת, נו."
‏מה עוד יש לי?
‏אני חייב.
‏לדבר על הילדים שלי זה חובה.
‏זה חובה, הם חלק מחיי היום יום שלי.
‏אני לא יודע על מה לדבר
‏מלבד הדברים שאני עובר בכל יום.
‏הילדים שלי איתי בכל יום.
‏שני מתבגרים, בן שלוש, ‏תינוק שאמור להיוולד כל יום.
‏כל יום.
‏אני תכף זורק את הביצים שלי, ‏אני לא רוצה עוד ילדים.
‏אזרוק את הביצים שלי ‏אחרי שהתינוק הזה ייוולד.
‏אקח את שתי הביצים, אזרוק מהגג.
‏תקפצו לי
‏אם נראה לכם שעוד ילד ייצא ‏מהביצים האלה, אני מבטיח.
‏אתם תשקרו אם תגידו שיש לי עוד תינוק,
‏הביצים בפח אחרי התינוק הזה.
‏הבת שלי ואני קרובים יותר מאי פעם.
‏הבת שלי משוגעת על בנים,
‏משוגעת על בנים.
‏אני מעמיד פנים שזה בסדר.
‏אני לא, צריך להעמיד פנים.
‏אני אוהב שבספיישלים שלי,
‏רואים את הגדילה של הילדים שלי.
‏רואים את ההתפתחות שלהם.
‏הם מתבגרים.
‏הבת אמרה לי שהיא מחבבת ‏בן בשם מאט בבית ספר.
‏"אבא, אני מחבבת ילד בשם מאט, ‏אלוהים, הוא חתיך כל כך.
‏הוא מצחיק, אני רוצה אותו."
‏"מה זאת אומרת?
‏מה זאת אומרת?"
‏"אני רוצה אותו." "מה את אומרת, ילדה קטנה?"
‏"לספר לו?" "אם מתחשק לך, תספרי לו."
‏היא הלכה לבית הספר, ‏אמרה לו את זה, חזרה הביתה,
‏"אבא, אלוהים, נחש מה?
‏"גם מאט מחבב אותי, אנחנו זוג."
‏"יופי, מותק, זה משמח אותי.
‏תעשי לי טובה, תתנהגו כילדים."
‏"בסדר, אבא."
‏היא חזרה הביתה אחרי יומיים,
‏"אבא, אני כבר לא מחבבת את מאט, ‏אני מחבבת את רוב עכשיו.
‏הוא יפה יותר, מצחיק יותר, ‏אותו אני באמת רוצה."
‏"זה קורה, לפעמים נראה לך שאת מחבבת בן,
‏את פוגשת אחד אחר, ‏מבינה שזה מי שחיבבת כל הזמן.
‏אלה החיים.
‏לכי על זה, תתקדמי, ‏תהיי כנה עם הבחור השני."
‏"טוב, אבא, אוהבת אותך."
‏"תתנהגו כילדים."
‏עובר שבוע, "אבא, אני כבר לא מחבבת את רוב,
‏אני מחבבת בן בשם טים."
‏מיד, בראש שלי,
‏אמרתי, "הבת שלי זונה, היא זונה,
‏היא זונה."
‏זונה מול עיניי.
‏התקשרתי מיד לזונה שהכרתי פעם.
‏שאלתי אותה אם ככה זה היה אצלה,
‏שלושה בנים זה אחרי זה, ‏היא אמרה, "כן, אותו דבר.
‏פתאום, מרטתי שיערות מהביצים בשירותים", ‏מה קורה?
‏לא רוצה שגם הילדה שלי ‏תעשה את זה, אציל אותה.
‏אני צריך לפגוש את הבנים האלה.
‏הלכתי לבית ספר, רציתי לראות אותם, ‏לראות איך הם נראים.
‏ראיתי אותם.
‏ראיתי את מאט קודם, בכנות,
‏ילד מקסים, אישיות מדהימה.
‏הבנתי למה היא מחבבת את מאט.
‏ילד מקסים, אני מבין.
‏אישיות, מצחיק,
‏אני מבין למה את מחבבת את מאט.
‏אז רוב נכנס, רוב נכנס.
‏לא הסתכלתי על מאט שוב, שכחתי ממאט.
‏מי זה מאט? רוב זה משהו אחר.
‏אישיות קורנת,
‏מלא פלפל, כישרון.
‏דיבר הרבה עם הידיים.
‏לילד הזה יש משהו.
‏אני מבין למה לא אכפת לה ממאט.
‏אז טים נכנס, טים לבש מכנסי עור
‏ונעל "היליס".
‏אתם יודעים כמה ביטחון אתה צריך ‏כדי ללבוש מכנסי עור בתיכון?
‏ילד שחור עם מכנסי עור,
‏אין ילד שחור ששמעתי עליו
‏שלבש מכנסי עור חוץ מלני קרביץ,
‏הוא השחור היחיד.
‏השמועה היא שלני עשה את זה בגיל צעיר.
‏לטים היו "היליס", הוא פשוט החליק בחדר.
‏אלוהים.
‏סיגריות מתחת לזרוע, אמרתי, "אתה מעשן?"
‏הוא אמר, "זה סתם מראה", והחליק לידי.
‏לעזאזל.
‏הילדים של היום שונים.
‏הבן והבת שלי שונים לגמרי.
‏זה מצחיק אותי, תמיד.
‏הם תמיד היו שונים לגמרי.
‏הבן שלי הוא מה שנקרא… איך קוראים לזה היום?
‏איך הילדים קוראים לזה היום… כשהילדים…
‏טיפש, נזכרתי, טיפש.
‏מתקשה בלימודים.
‏אני יודע שאתם חושבים, "אל תקרא לילד טיפש." ‏למה לא? הוא שלי.
‏הוא דומה לאבא שלו,
‏לא שאני עומד כאן ומתנהג כמו חכם, ‏גם אני הייתי טיפש.
‏זה עזר לי, עד כה,
‏טיפש זו הדרך הנכונה בבית שלי.
‏זו הדרך הנכונה.
‏מרגיז אותי שמבית הספר מתקשרים אליי
‏להזכיר לי שלבן שלי יש בעיות בלימודים.
‏"מר הארט, הוא נכשל בעוד מבחן.
‏מר הארט, הציונים שלו יורדים.
‏רוצה לדון בציונים שלו?
‏הם ממשיכים לרדת." ‏התפרצתי, "תפסיקו להתקשר אליי.
‏תפסיקו להתקשר אליי ‏לגבי הציונים שלו, תתקשרו אליו.
‏תתקשרו אליו, זו הבעיה שלו, ‏זו לא הבעיה שלי.
‏אני הלכתי לבית ספר, עברתי, הצלחתי.
‏אני לא הולך לבית ספר שוב, הוא צריך לעבור ‏את המקצוע, לא אני.
‏תתקשרו אליו."
‏בתי ספר פרטיים, יש בהם משהו מוזר.
‏אני לא אוהב בתי ספר פרטיים, בכנות.
‏אני לא אוהב בתי ספר פרטיים.
‏הילדים שלי לומדים בבית ספר פרטי, ‏זה לא אומר שאני אוהב אותם.
‏לדעתי בתי ספר פרטיים ‏מגינים על הילדים מהמציאות.
‏הם מגינים עליך,
‏הם מגינים עליך מהמציאות.
‏בית ספר פרטי…
‏בית ספר פרטי מחנך נבלות, ‏ככה אני מרגיש, אמרתי את זה.
‏אמרתי את זה, אני לא חוזר בי, ‏ככה אני מרגיש,
‏בית ספר פרטי מחנך נבלות.
‏אני באזור הנוחות שלי, אני משתחרר היום.
‏כל מה שאני מרגיש, אני אומר.
‏ראיתם פעם אדם מקבל אגרוף, ‏שהלך לבית ספר פרטי?
‏הוא מחפש מורה מיד.
‏הוא עושה את זה חמש פעמים…
‏"לא יודע, למה?"
‏הוא מחפש מישהו שיגיד לו למה. ‏"לא יודע, למה? מה?
‏אנחנו חייבים בוררות, מתי הפגישה?"
‏בתי ספר ציבוריים, זה שונה.
‏בבתי ספר ציבוריים, אין לך ברירה ‏אלא להתבגר.
‏אין לך ברירה אלא להתבגר בבית ספר ציבורי.
‏זה סיר של גועל, זורקים אותך פנימה.
‏זורקים אותך, ‏אף אחד לא מכין אותך למה שתראה.
‏ראיתי את האדם הלבן הראשון בבית ספר ציבורי.
‏לא ידעתי מה זה.
‏הוא היה היחיד שם. "מה זה? אלוהים!"
‏חשבתי שהוא מ"מלחמת הכוכבים", "זה חייל סער.
‏זה חייל סער."
‏איש לבן צועד במסדרון.
‏עשיתי קולות…
‏"זה חייל סער, לא?"
‏"לא, זה אדם לבן."
‏"לא ידעתי, אף אחד לא סיפר לי מה זה."
‏בתי ספר ציבוריים זורקים אותך ‏לסיר של שטויות.
‏יש שם הכול.
‏לבנים, שחורים, ‏מקסיקנים, סינים, פורטוריקנים.
‏שמן, רזה, הומו, סטרייט,
‏מלוכלך, נקי, יש שם הכול.
‏דוחפים אותך לשם, אתה צריך להסתדר לבד.
‏ילדים פוחדים.
‏הם רצים ישר למורה, "אני מפחד, הצילו."
‏המורה עונה, "גם אני."
‏"עברנו באותו גלאי מתכת, ‏אתה חושב שאני לא פוחד?
‏תצמיד את הגב לארונית, תפקח עין."
‏"מה?"
‏"תקנה תרסיס הגנה, שים בבקבוק פלסטיק כזה.
‏תרסס אותו, זה מה שאני עושה." ‏-"לרסס אותו?"
‏אני חושב שבית הספר של ילדיי ‏לא מכבד את התהילה שלי.
‏אני לא, באמת שלא,
‏אני רציני, אני נשבע, ‏אמרתי לכם שאדבר בכנות.
‏זה הבית שלי, אני לא מחזיק בבטן.
‏הם לא מכבדים את התהילה שלי.
‏אני בחור צנוע מאוד.
‏אולי זה לא נראה ככה כרגע, ‏אבל כן, אני צנוע מאוד.
‏מה שמובן לא צריך להיאמר, ‏אתם יודעים מי אני, אני יודע.
‏אל תגרמו לי להגיד מי אני.
‏הם מכריחים אותי להגיד מי אני.
‏אני מוריד את הילדים בבית הספר, ‏המורים יוצאים, מקיפים את הרכב.
‏"מר הארט, נשמח לדבר איתך לשנייה.
‏היריד הגדול מתקרב,
‏אנחנו עורכים את היריד פעם בשנה בבית הספר.
‏נשמח
‏אם תהיה המברך ביריד השנה."
‏נתתי לה הרבה זמן להגיד, "אני סתם צוחקת."
‏היא לא אמרה את זה.
‏אמרתי, "את צוחקת עליי?"
‏"לא, זה היריד הכי גדול שלנו.
‏נשמח אם תהיה המברך.
‏אנחנו חושבים שתהיה מברך מדהים ביריד השנה."
‏לפני שאמשיך בבדיחה, אני רוצה להבהיר משהו.
‏קודם כול, אין לי שום דבר נגד מברכים.
‏בסדר? אני לא רוצה לספר את הבדיחה ‏ולצאת מהבית
‏ותהיו שם עם שלטים של "בטלו את קווין הארט
‏כי הוא לא מכבד מברכים.
‏תבטלו אותו, כי הוא לא מכבד מברכים."
‏מברכים הם אנשים מדהימים.
‏זו עבודה חיונית, אני מבין.
‏קיבלתי כמה ברכות מדהימות בחיי.
‏נכנסתי ל"וולמרט", קיבלתי ברכה נפלאה כל כך,
‏אני לא יודע מאיפה המברך בא, ‏הוא החליק מולי.
‏נכנסתי, הוא אמר, "ברוך הבא לוולמרט.
‏אתה כאן לקנות דברים?" אמרתי, "מה הקטע?
‏מאיפה צצת?"
‏"כדאי לך לקנות דברים, ‏אנחנו מורידים מחירים."
‏אז הוא הלך בהליכת ירח, זז בהליכת ירח.
‏אמרתי, "מה בדיוק קרה?
‏מה בדיוק קרה כאן?" הייתי המום מהברכה,
‏שלא רק שקניתי דברים,
‏עשיתי מאמץ כביר למצוא את הבחור בדרך החוצה.
‏רציתי שהוא יראה את הדברים שלי. ‏"היי, בוא לכאן!
‏היי, בוא לכאן, אראה לך את הדברים שלי."
‏הוא בא, פתחתי את השקית, הוא אמר…
‏"קנית דברים טובים."
‏הוא לקח את המרקר, סימן את הקבלה שלי, ‏שיידעו שלא גנבתי.
‏הוא אמר, "תוודא שתחזור ותראה אותי שוב."
‏אמרתי, "אתה תהיה כאן?"
‏הוא אמר, "אם לא אני, אז מי?" ‏ועשה הליכת ירח שוב.
‏אמרתי, "מה הקטע?
‏זו אחת הברכות הכי טובות שראיתי.
‏ברור שאחזור ואראה אותך שוב."
‏אני לא מלכלך על מברכים, ‏אני אומר שאין לי יכולת כזאת.
‏מצאתי הצלחה במקום אחר.
‏אתם לא תבואו אליי ותבקשו שאהיה מברך.
‏היה לי סרט שובר קופות בזמנו.
‏הייתה תמונה שלי על אוטובוסים.
‏אל תבקשו ממני להיות מברך.
‏יש הורים עם ילדים שם,
‏שהיו שחקנים ושחקניות ושאפשר לבקש מהם.
‏קרלטון מ"הנסיך המדליק", אלפונסו?
‏זה המברך שלכם, בבקשה.
‏זה מה שאתם רוצים, זה המברך.
‏טרי קרוז, יש לו ילדים שם.
‏זה המברך, שיקפיץ את החזה בחזית.
‏"בואו ליריד, מי רוצה כרטיס?"
‏איזה שילוב, הורים ישתגעו.
‏"איזה בית ספר.
‏אני רוצה כרטיס, אקנה את כל הכרטיסים."
‏הורים יהיו המומים, המברכים האלה מדהימים.
‏אשתי חזרה על המשפט הקבוע שלה,
‏"קווין, תירגע,
‏תתאפס, אתה מזדקן והופך לעצבני,
‏ואתה לא רוצה שזה יעבור לילדים שלך."
‏זה לא יעבור לילדים שלי, ‏אני יודע שזה לא יעבור.
‏המגפה נתנה לי הזדמנות ‏לבלות הרבה זמן עם הילדים שלי.
‏הרבה זמן עם הילדים שלי. בפעם הראשונה הבנתי
‏שהילדים שלי קצת מפונקים.
‏הם קצת מפונקים, ‏אבל זה לא מבחירה, זה מהנסיבות.
‏יש לי ילדים טובים, ‏הילדים שלי נהדרים, באמת.
‏יש לי מזל, הילדים שלי נהדרים,
‏אבל בגלל הנסיבות, הם קצת מפונקים.
‏לדוגמה, הם טסים במטוס פרטי מהרגע שנולדו, ‏הם לא ביקשו את זה.
‏הם נולדו לזה.
‏הם נוסעים רק איתי.
‏הפעם הראשונה שהם נסעו בלעדיי ‏הייתה במגפה עם אשתי לשעבר.
‏הם חזרו לפילדלפיה ‏עם אימא שלהם לבקר את סבתא.
‏הילדים התקשרו מנמל התעופה.
‏אפשר לחשוב שהילדים שלי בבגדאד.
‏אף פעם לא ראיתי…
‏רמת פאניקה גבוהה יותר בחיים שלי.
‏התקשרו אליי מנמל התעופה, "אבא!"
‏"מה קרה?"
‏בתי אמרה, "לוקחים לי ‏את הקרמים ואת משחת השיניים."
‏"מה אני אמורה לעשות?"
‏"הם מכריחים אותי לעבור בגלאי."
‏הבן שלי חטף את הטלפון, "מה קורה כאן, אבא?"
‏"הם לא נותנים לי לקחת תיקים.
‏הם אמרו שאני לא יכול לקחת ‏את תיק הגב, המזוודה ותיק היד.
‏אני צריך לשים את המשחקים מתחת למושב. ‏איך אשחק בהם, אבא?"
‏אמרתי לשניהם, "תירגעו, תפסיקו.
‏שניכם.
‏קוראים לזה אבטחה.
‏זה נקרא TSI, בסדר?
‏אלה החיים עם אימא שלכם,
‏טוב? יש הבדל.
‏יש הרעה בתנאים, זה בסדר,
‏דברים משתנים,
‏זה בסדר,
‏שניכם תהיו בסדר."
‏התעלמתי מכמה דברים שעשיתי ‏כי לא חשבתי עליהם פעמיים.
‏אני והילדים שלי הולכים ללונה פארק, ‏עולים על כל מתקני הפארק,
‏כל הלונה פארק בתוך 30, 40 דקות.
‏איך? אני מתקשר מראש, מקצים לי שומר,
‏אני מגיע לפארק, ‏השומר מכניס אותי ואת המשפחה
‏בכניסה לכל מתקן, עושה את זה כבר שנים.
‏תזכרו, אני מסביר לילדים שלי, ‏"תקשיבו, הרווחתי את זה.
‏זה לא קורה סתם.
‏אבא שלכם עבד קשה כדי להגיע ‏לראש של כל התורים האלה.
‏יש חוקים, אתם לא סתם ‏עומדים לפני כולם בתור.
‏חוק מספר אחת, כשאנחנו הולכים לראש התור,
‏לא יוצרים קשר עין עם אף אחד מהאנשים בתור.
‏שמעתם אותי?
‏תסתכלו קדימה
‏ואל תסתכלו שמאלה או ימינה ‏עד שנגיע לראש התור.
‏האנשים יגידו דברים, ‏יגידו הרבה דברים מרושעים
‏עליי, עליכם,
‏תתעלמו מהם.
‏תתעלמו מהם, כי נחשו מה? ‏אנחנו במכונית, בדרך הביתה.
‏לעולם לא נראה את האנשים האלה שוב.
‏אתם יודעים איפה האנשים האלה יהיו? ‏עדיין בתור.
‏הם עדיין יהיו בתור.
‏וזו המציאות."
‏הילדים שלי עיכלו את זה, הבינו את זה.
‏במשך שנים פעלנו ככה.
‏הם התקשרו אליי מהלונה פארק.
‏הם היו עם בני דודים, ‏התקשרו אליי בפייסטיים.
‏עניתי לפייסטיים, ראיתי שהם היו חלשים,
‏רזים, הם לא אכלו במשך שעות, ראיתי.
‏היה להם חומר לבן בפינת הפה.
‏הם בקושי עמדו.
‏"אבא!
‏אנחנו בתור כבר שעות, לא עלינו על שום מתקן.
‏היינו במעבר המהיר, ‏אבל זה לא היה מהיר בכלל.
‏אתה יכול להתקשר למישהו? ‏אתה יכול לעשות משהו?"
‏אמרתי, "מי איתכם?"
‏"בני הדודים שלנו."
‏"אימא שלכם שם?" "כן."
‏"תנו לאימא את הטלפון."
‏הם נתנו לאימא את הטלפון, ‏היא אמרה, "היי, מה נשמע?" "היי,
‏שח-מט, כלבה", ניתקתי את הטלפון.
‏הייתי מהיר.
‏עוד לא עברתי ‏על הבדיחות האלה עם אשתי לשעבר,
‏רק להודיע לכם.
‏הבדיחות האלה יבואו עם תג מחיר.
‏אצטרך לקנות לה טנדר של טסלה או משהו,
‏משהו יקרה. זו פשוט בדיחה טובה,
‏אלה שתי בדיחות טובות, ‏אני לא יכול לוותר עליהן.
‏חשבתי על הבדיחות האלה הרבה זמן.
‏אני חייב לשחרר אותן, זה שווה את ההשלכות.
‏אשלח לה כמה מסרונים אחרי הצילומים ‏ונראה מה דעתה.
‏אשתי אומרת את אותו דבר ‏כל הזמן, "קווין, אתה מזדקן,
‏כועס, עצבני."
‏אני כאן להגיד לכם שאני מזדקן, 41 עכשיו.
‏כן, אה?
‏לאן הזמן עף?
‏לא מזמן הייתי בן 22.
‏אתם לא מבינים איך הזמן עף.
‏בדיעבד, כל הספיישלים שעשיתי,
‏זה ציר הזמן של החיים שלי,
‏כמעט 16 שנות קומדיה.
‏שש עשרה שנים של קומדיה, זה מטורף.
‏ארבעים ואחת.
‏מה קרה?
‏דברים משתנים בגיל 40.
‏שומעים על זה, ‏אבל לא מאמינים, דברים משתנים.
‏אני כאן להגיד שדברים משתנים.
‏השינוי הכי גדול בשבילי, אחרי גיל 40,
‏הביצים נפלו, התארכו.
‏התארכו לי הביצים, לא ביקשתי את זה.
‏זה סתם קרה, אפילו לא ידעתי, הייתי במטבח,
‏התכופפתי, אשתי אמרה, "למה יש לך קובייה ‏בכיס האחורי?"
‏"אין לי קובייה בכיס האחורי."
‏נגעתי בכיס האחורי, "אלה הביצים שלי.
‏איך הביצים הגיעו לכיס האחורי שלי? ‏מה קרה לי?
‏כמה זמן ישנתי?
‏מי מתח אותי כשישנתי?"
‏הדבר הכי גדול בשבילי ‏הוא שאני שמח בגיל הזה.
‏אני בסדר.
‏אני רציני, אני בסדר, אני לא צריך הרבה.
‏אני אוהב להיות בבית.
‏בניתי את הבית הזה.
‏אני ואשתי בנינו את הבית, ‏כאן אנחנו רוצים להיות,
‏רצינו להישאר בבית הזה.
‏בוא נבנה בית חלומות להישאר בו, לא לעזוב.
‏לנשים יש בעיה עם הדבר שנקרא לשבת.
‏קשה לנשים לשבת.
‏שבו.
‏זו מטלה קשה לנשים.
‏השורה החביבה על אישה, ‏"בוא נעשה כמה דברים."
‏"אילו דברים?" "משהו."
‏"מה את אומרת?" "משהו."
‏כמה גברים…
‏כמה גברים צועקים, "כן!"
‏"משהו, אני לא יודעת, משהו."
‏אתם יודעים מה הבעיה הכי גדולה ‏של אשתי? לרדוף אחרי העבר שלה.
‏לנסות לעשות את מה שהיא עשתה בצעירותה.
‏בנות, אני כאן להעביר לכן מסר אישי, ‏זה בסדר להזדקן.
‏אין רע בלהזדקן.
‏אין רע בזה.
‏תפסיקו להילחם בזקנה.
‏היופי בזקנה הוא שאתם נזכרים ומבינים
‏את כל החרא שהתגברתם עליו, ‏שעשיתם כשהייתם צעירים.
‏זה מעולה.
‏תפסיקו לנסות לברוח מזה.
‏תפסיקו לנסות לשחזר, זה נגמר.
‏זה נגמר.
‏היא אמרה לי יום אחד, "בוא נצא הערב.
‏בוא נשתגע."
‏אמרתי, "ממש לא, לא.
‏למה שאעשה את זה? לא.
‏זה כואב, זה כואב עכשיו."
‏אשתה כוסית, היא תיתקע לי בחזה ‏למשך שלוש עד חמש דקות.
‏הצד השמאלי שלי יושבת, אני ארעד.
‏אצטרך להפליץ או לחרבן, לא יודע, ‏אחד מהם, משהו יקרה.
‏אעשה פרצופים טיפשיים.
‏תיארתי את זה לאשתי בפירוט רב.
‏אתם יודעים מה היא ענתה?
‏"אתה כבר לא רוצה לבלות איתי."
‏אמרתי, "כלבה, בדיוק תיארתי לך שבץ,
‏זה שבץ,
‏זה שבץ אמיתי, אני קורס."
‏"אתה לא רוצה לבלות איתי,
‏אתה לא רוצה לעשות דברים."
‏אחרי גיל 40, יודעים מה? כבר לא אכפת לכם.
‏אני לא שם קצוץ.
‏אשתי רוצה לצאת, אני לא. ‏"לכי את, אני לא שם קצוץ.
‏אני רציני, אני לא שם קצוץ על מה שאת עושה."
‏זה לא כעס או זעם, ‏אני רציני, אני לא שם קצוץ, לכי.
‏"תיהני, לכי."
‏בנות, אתן לא יודעות ‏לא לשים קצוץ, זאת הבעיה שלכן.
‏אם תוכלו להגיע ‏לאנרגיית הלא שם קצוץ של גבר,
‏אלוהים, העולם יהיה מקום טוב יותר.
‏הוא יהיה מקום טוב יותר, ‏אתן לא יודעות לא לשים קצוץ.
‏אתן תמיד מחפשות קצוץ, כי אתן…
‏אתן לא יכולות, לא מעבדות, לא מבינות את זה.
‏אגיד לכן מה הבעיה, ‏בנות, ואני רוצה שתקשיבו היטב.
‏זה מה שמרגיז אישה.
‏אתן כועסות אם גבר לא נותן לכן את התגובה
‏שלדעתכן הייתן נותנות לו.
‏אגיד את זה שוב.
‏בנות, אתן כועסות
‏שלדעתכן
‏לכן אתן תמיד מחפשות אכפתיות,
‏כי בצד השני, אתן חושבות, "לי אכפת."
‏כן.
‏"גם לך צריך להיות אכפת." ‏-כן.
‏לכן אתן מחפשות אכפתיות.
‏אשתי תמיד מחפשת.
‏היא רוצה לצאת, "צאי."
‏היא לא יכולה ללכת. "טוב, מותק, אני יוצאת."
‏"אחלה."
‏"אני והבנות."
‏"הבנתי."
‏"בטח נדפוק את הראש הלילה."
‏"לבריאות."
‏"אני לא יודעת מתי נחזור."
‏"אני גם ככה אישן, זה בסדר."
‏היא מחפשת אכפתיות, אין אכפתיות!
‏"לכי!" אני מת שתלכי
‏אני לא שם קצוץ.
‏"לכי!"
‏הן לא מסוגלות.
‏לכן היא רוצה את זה אצל הגבר.
‏אתן לא מבינות, קודם כול,
‏תפסיקו לצפות מאיתנו להיות ‏מבריקים וחכמים כמוכן.
‏אם גבר יוצא והוא בן יותר מ-40, תקשיבו לי,
‏אין לו שום תוכנית.
‏אין אג'נדה, אין לוח זמנים.
‏תפסיקו לשאול שאלות, כי אין לנו תשובות.
‏אני יודע שיש חוסר ביטחון בגלל גברים
‏ודברים שהם עשו בעבר, אני אשם בזה,
‏אבל אחרי גיל 40, זה עובר.
‏זה עובר, אנחנו לא שמים קצוץ, לא אכפת לנו.
‏תפסיקו לחפש את זה.
‏אמרתי לה, בפעם היחידה שאמרתי שאני יוצא,
‏"מותק, אני יוצא." "לאן אתה הולך?"
‏"אני עוד לא יודע."
‏"מי הולך איתך?"
‏"מי שיבוא, אני לא יודע."
‏"מה תעשו?"
‏"אני מנסה לברר עכשיו, ‏אני לא יודע מה נעשה."
‏"אתם תאכלו?"
‏"אני מקווה, אני רעב, לא אכלתי."
‏"מתי תחזור?" ‏-"כשנסיים.
‏מה קורה כאן?
‏אני במבחן? מה זה? אין לי תשובות!
‏אני נכשל בגדול, תפסיקי לשאול אותי שאלות."
‏אני לא יכול להתמודד עם זה.
‏יש רמה גבוהה של חוסר ביטחון לפעמים,
‏שלא שווה שתסבלו ממנה.
‏היה לנו ויכוח פעם אחת,
‏התחלנו להתווכח.
‏שתי סיבות, קודם, היא שאלה שאלה גדולה,
‏הסברתי שאני לא יודע.
‏עוד סוד, בנות, אחרי שגבר אומר, "אני יוצא",
‏אנחנו נפגשים בחניון ומנסים להבין מה נעשה.
‏יש לנו עוד פגישה.
‏"מה התוכנית?" "חשבתי שיש לך." ‏"לא, חשבתי שלך יש."
‏"לאף אחד אין תוכנית? ‏הלכתי, אני לא נשאר לזה."
‏אני חוזר הביתה, הולך לישון. ‏חזרתי הביתה מוקדם.
‏"חזרת מוקדם כי היית עם בחורה."
‏"לא, אני לא.
‏הייתי בחניון ב'הום דיפו' 45 דקות,
‏וטחנתי מים, לכן באתי הביתה."
‏אני לא אוהב להתווכח.
‏אני בגיל שאני לא מתווכח, אני פשוט הולך,
‏זה המהלך החדש שלי.
‏"תתווכחי לבד, אני אחזור.
‏אני אחזור.
‏נקווה שכאשר אחזור, לא תהיה לך אנרגיה."
‏זה המהלך שלי.
‏התווכחנו בבוקר והלכתי, השעה הייתה 07:00.
‏היא התקשרה, הייתי ברכב.
‏היא אמרה, "בטח מוצצים לך עכשיו."
‏ב-07:00?
‏איזו בחורה שאפתנית כל כך ‏שהיא תהיה כאן ב-07:00
‏כדי למצוץ?
‏עם איזו זונת יום את חושבת שאני? אלוהים.
‏ב-07:00, מוצצות זין ברחוב, ‏זה מה שמדאיג אותך?
‏מה את קוראת?
‏איזה בלוג אמר לך לחשוש ממוצצות ב-07:00?
‏"תשמרו על הגבר, בנות!
‏מ-07:00, מוצצות מסתובבות חופשי!"
‏"תודה."
‏"ראיתי את זה,
‏ראיתי את זה במצלמת האבטחה.
‏מחפשות זין בחוץ."
‏היא ירדה למטה…
‏"ראיתי אותה מחפשת זין במצלמת האבטחה שלי.
‏אי שם, מחפשת זין."
‏השטויות האלה לא אמיתיות.
‏כל חוסר הביטחון של אשתי נעלם ‏אחרי שהיא קראה את ההודעות שלי.
‏בנות, אם יש לכן גבר מעל גיל 40 בחדר,
‏אני מאתגר אתכן ‏לקרוא את ההודעות שלו בטלפון.
‏תעשו את זה!
‏יותר מ-40? תעשו את זה.
‏מתחת ל-40?
‏אני לא ממליץ, אתן מהמרות.
‏אתן מהמרות.
‏ארבעים ומעלה? תקראו!
‏לעולם לא תקראו שיחה ‏מבולבלת יותר בחיים שלכן.
‏כל ההודעות שלי בקבוצה מתחילות אותו דבר.
‏הן מתחילות נהדר.
‏"יו!
‏ראיתם את התמונה של ריהאנה?"
‏"לעזאזל."
‏"חרא!"
‏"לכל הרוחות!"
‏"ראיתי."
‏יש גם שאלות אקראיות בקבוצה.
‏"אם נגמרת החמאה, מה לשים במחבת?"
‏"מה?"
‏"אין לי חמאה.
‏במה אני יכול להשתמש?"
‏"איך אין לך חמאה?"
‏"אני לא יודע, אבל נגמר."
‏עוד הצהרה באה.
‏"אני לא אוכל חמאה, זה גורם להתקף שיגדון."
‏"שיגדון?
‏מתי חטפת שיגדון?" "יש לי שיגדון."
‏"לא ידעתי שיש לך שיגדון."
‏"סיפרתי לכם שיש לי שיגדון."
‏עוד הצהרה בקבוצה.
‏"מה זה שיגדון?"
‏תמונה מהאינטרנט בקבוצה.
‏תיאור של שיגדון ומה זה עושה.
‏"לעזאזל, יש לך את זה?"
‏הקבוצה משתתקת לחמישה ימים,
‏אף אחד לא מדבר.
‏ארבעים ומעלה, הקבוצה מתה,
‏אף אחד לא מסיים אותה.
‏יום שישי, ממשיכים מהנקודה שבה הפסקנו.
‏"מה עוד גורם לך להתקף שיגדון?"
‏ידידי ג'ואי לא יודע להשתמש באמוג'י.
‏ככה היא חשבה שהוא התפרפר פעם אחת.
‏ג'ואי הוא המבוגר, ג'ואי הוא זה עם השיגדון.
‏כל הזמן יורדים עליו.
‏"נבלת שיגדון שכמוך."
‏אנחנו יורדים עליו,
‏הוא כועס בקבוצה.
‏"נמאס לי שאתם מקניטים אותי כל הזמן.
‏אתם כועסים שאני עושה את הדבר הנכון בחיי,
‏אני בריא.
‏בעצם, אלך לקנות לי כמה דברים עכשיו."
‏הוא שם חמישה חצילים,
‏אז הוא שם…
‏אז הוא שם אמוג'י מוציא לשון עם ריר.
‏אמרתי, "על מה אתה מדבר, ג'ואי?
‏על מה אתה מדבר עכשיו?
‏אמרתי שתכניס חמישה בולבולים לפה
‏ותמצוץ אותם, זה מה שאמרת."
‏"לא, לא אמרתי את זה."
‏"כן, אתה כן."
‏"חמישה חצילים, לשון, ריר."
‏"אמרת שתכניס אותם לפה,
‏ותמצוץ אותם, זה מה שאמרת."
‏איזה ג'ואי.
‏ככל שאתה מתבגר, כך אתה יותר ישיר וכן.
‏לי ולאשתי יש חלל ישיר וכן בקשר שלנו.
‏כן מאוד.
‏אשתי אמרה לי יום אחד,
‏"מותק, הסקס איתך כבר לא מה שהוא היה פעם."
‏בפרצוף שלי!
‏מבאס, אה?
‏אנחנו בבית שלי, ‏אין לי בעיה להיות כן איתכם.
‏בפרצוף שלי.
‏אמרה לי שהסקס איתי מידרדר.
‏אתם יודעים איך הגבתי?
‏"קורה", זה מה שאמרתי.
‏"קורה."
‏אני לא שם קצוץ.
‏אני בן 41, אין לי זמן להזדיין כל היום.
‏אני עייף.
‏אני לא מאמין שאפשר להצליח ולזיין טוב.
‏אמרתי את זה, ככה אני מרגיש.
‏ככה אני מרגיש, אני לא מתחרט, אמרתי את זה.
‏אני לא מאמין שאפשר להצליח ולזיין טוב.
‏אמרתי לה, "תבחרי, החיים האלה או זיון טוב?
‏לא תקבלי את שניהם, לא.
‏אני לא נותן את שניהם, תבחרי."
‏כשזיינתי טוב, הייתי מרושש, לא היה לי כלום.
‏זיינתי בשביל הסעות כשזיינתי טוב.
‏זיינתי בשביל אסימונים.
‏נמאס לי ללכת, אני צריך לזיין טוב
‏כדי להיכנס למכונית.
‏קר בפילדלפיה.
‏אתם לא מכירים אותי, אל תשפטו.
‏אבל משום שאתה נשוי, אתה מתפשר,
‏מגיעים לעמק השווה.
‏אמרתי לה, "את חושבת ‏שאני צריך להשתפר מינית?
‏תבחרי תאריך.
‏תבחרי תאריך."
‏בתאריך הזה, אני נדרש לתת זיון טוב.
‏תבחרי תאריך ובתאריך הזה, ‏אני נדרש לתת זיון טוב.
‏היא בחרה בשמונה בכל חודש.
‏"טוב.
‏כדאי שתתכונני,
‏כי אני עומד לזיין אותך ‏כמו שמעולם לא זיינו אותך.
‏לפרק לך את התחת, זה בדיוק מה שאעשה."
‏הכול היה בסדר עד אותו שבוע.
‏נלחצתי.
‏חברים ראו עליי, "אתה בסדר?"
‏"לא, אני לא בסדר, ‏אני מזדיין עוד חמישה ימים."
‏יש לנו זיון ב-8 בחודש.
‏שתיתי מיץ אננס, אכלתי סלרי, אני לא…
‏אני לא יודע מה קרה לי.
‏מזיע. "לעזאזל, ‏אני מזדיין בעוד שלושה ימים",
‏ספירה לאחור.
‏הרגשתי שגמר ה-NBA מתקרב או משהו.
‏שמתי את הרגליים בקרח, לא ידעתי מה קרה.
‏שמונה בחודש הגיע, עשיתי עבודה טובה.
‏נתתי לה זיון טוב,
‏תודה על מחיאות הכפיים, אני מעריך את זה.
‏עצוב מאוד שהרגשתם צורך ‏למחוא כפיים, אבל אקבל את זה.
‏"תודה לאל, קווין, אלוהים!"
‏הכנות שלי התפוצצה לי בפרצוף.
‏נתתי זיון טוב בשמונה בחודש.
‏וכמו אישה אמיתית, בתשעה בחודש,
‏היא מנסה לקבל עוד.
‏זה לא ההסכם שלנו, זו לא העסקה שלנו.
‏אמרתי תאריך אחד.
‏כל יום אחר יהיה זיון גרוע או לא,
‏את לא מצפה לאותו דבר שוב.
‏אחרי שעת השינה שלי, ‏היא נכנסה ב-20:30, שיכורה מהתחת.
‏מאוחר.
‏היא ניסתה להעיר אותי, "קום.
‏אני מנסה לקבל זיון.
‏אני מנסה לקבל את הזיון של שמונה בחודש."
‏זה מה שהיא אמרה.
‏"אני רוצה זיון של שמונה בחודש, ‏תן לי זיון של שמונה בחודש."
‏התפוצצתי, "רדי ממני, ‏תורידי את הידיים שלך ממני,
‏את באה לכאן מאוחר בלילה, מעירה אותי,
‏מעירה את הכלב."
‏ככל שאתה מזדקן, אכפת לך ‏מחיות יותר מכל דבר אחר.
‏"הכלב לא ישן כמו שצריך בשבועיים האחרונים,
‏ואת עושה רעש?
‏כועס, אני כועס עכשיו."
‏הכלב ירד למטה, ישן.
‏בחדר האורחים. "לא אישאר איתך
‏ועם האנוכיות שלך
‏כי את רוצה עוד מהזיון של שמונה בחודש.
‏איבדת חודש, זה מה שעשית."
‏הורדתי את שמונה בחודש הבא מהחוזה, ‏זה מה שעשיתי.
‏אתם יודעים מה מצחיק אותי?
‏לשמוע אחרים מדברים על סקס.
‏זה מספיק בשבילי.
‏לשמוע אנשים מדברים על סקס ‏זה הדבר הכי מצחיק בעולם.
‏הכי מצחיק להקשיב ‏לאחיינים שלי מדברים על סקס.
‏האחיינים שלי בני 21, 22,
‏זה הדבר הכי מצחיק שתשמעו.
‏הדבר הכי מצחיק שתשמעו, ‏אבל הם לא מנדבים מידע,
‏צריך להוציא אותו מהם.
‏צריך להניח מלכודת, לראות אם הם יפלו בפח.
‏אני מניח והם נופלים בכל פעם.
‏אני נכנס לחדר, לוהט.
‏"עוד לא הזדיינתם."
‏הם נופלים בפח בכל פעם.
‏"מי לא מזדיין?"
‏בכל פעם, "מי לא מזיין?
‏אני יודע שלא התכוונת אליי, ‏אתה לא אומר שאני לא מזיין.
‏אני מזיין!
‏אני יודע שלא התכוונת אליי.
‏קדימה, דוד."
‏"אתה לא מזיין.
‏אני יודע שאתה לא מזיין."
‏"אני מזיין, דוד."
‏"תגיד לי מה אתה עושה." ‏-"לא, אני לא מספר לך,
‏כי אם אספר לך, תכניס את זה לסטנד-אפ."
‏"אני לא מדבר עליך, תשתוק.
‏למה שאכניס אותך לסטנד-אפ שלי?
‏יש לי בדיחות, אני לא צריך אותך.
‏מה אתה עושה? תן לי ‏את הדבר הכי שובב שעשית."
‏"בלי לשפוט?" ‏-"בלי לשפוט.
‏על מה אני אשפוט אותך?"
‏"טוב.
‏הדבר הכי שובב שעשיתי…
‏הלכתי לקולנוע עם בחורה,
‏הלכנו לקולנוע, היא אמרה לי ‏לקנות פופקורן גדול.
‏קניתי פופקורן, ישבתי, היא חתכה חור בתחתית,
‏אמרה לי להכניס את הזין בחור ‏וחבצה לי את החמאה."
‏אמרתי, "מה הקטע?"
‏החזקתי את עצמי, התנהגתי כאילו ידעתי מה זה.
‏"חביצת חמאה."
‏"אני יודע שזה טוב."
‏"חביצת חמאה."
‏אתה יודע שאתה מבוגר, ‏כי אתה שואל שאלות לא נכונות.
‏"למה קנית גדול? למה לבזבז את הפופקורן?
‏היית צריך לקנות את הקטן.
‏הבדל של 14-12 דולר, למה עשית את זה?
‏לא נכנסה לך חמאה לחור?
‏זה נשמע כמו סכנת זיהום."
‏ככה תחטוף ביד, תחטוף ביד.
‏תחטוף ביד 19 ככה, לשים חמאה בחור.
‏אתה לא רוצה חמאה בחור.
‏רצתי הביתה וסיפרתי לאשתי.
‏"לא תאמיני לזה.
‏טרנס סיפר לי שהילדים ‏חבצו זה לזה את החמאה."
‏היא אמרה, "זה עוד קיים?"
‏אמרתי, "מה קורה כאן?
‏מי את?"
‏אני לא רוצה לדעת יותר, תפסיקי שם.
‏חסר לילדים שלי שיעשו את זה, בזה אני בטוח.
‏אם אגלה שהילדים עושים את זה, אני אשתולל.
‏אי אפשר לשאול את הילדים, צריך שוב,
‏להניח את המלכודת, לראות אם הם ייפלו.
‏אנחנו בארוחת ערב, אוכלים בבית, ‏ארוחת ערב נחמדה.
‏זרקתי שאלה לאשתי, "כדאי שנלך לקולנוע.
‏אולי תוכלי לחבוץ את החמאה שלי."
‏אני מסתכל על הבת שלי, על הבת שלי,
‏בוהה בה.
‏היא לא מנידה עפעף, היא אדישה, אוכלת.
‏אף פעם לא הייתי גאה יותר כאב, ‏תודה, אלוהים.
‏תודה, אלוהים, היא לא ידעה מה זה.
‏תודה, אלוהים.
‏הסתובבתי, הבן שלי אמר, "כן."
‏הוא אמר, "כן.
‏כדאי שתקנה את הגדול, אבא.
‏אתה לא רוצה חמאה בחור, אתה תחטוף ביד!
‏שוב, אתה לא רוצה את זה פעמיים.
‏אתה לא רוצה פעמיים ביד, אבא."
‏אשתי נדנדה לי, ‏הכריחה אותי לקחת אותה לדייט,
‏לקחתי אותה לארוחת ערב.
‏אני לא מזכיר שמות, אבל הבדיחה ‏לא הגיונית אם לא…
‏אזכיר את השם.
‏הלכנו לבית של סיינפלד לארוחת ערב.
‏האוכל הכי טוב שאכלתי.
‏האוכל היה מדהים.
‏בסוף הארוחה, סיינפלד בא.
‏הוא אמר, "אף אחד לא הולך.
‏מחכה לכם פינוק, הערב…
‏נאכל פיצה בתנור לבנים."
‏כולם השתגעו.
‏"מה? אלוהים! פיצה בתנור לבנים?"
‏"מה?"
‏אישה אחת אמרה, "כמה גבינות, ג'רי?"
‏ג'רי אמר, "שבעה סוגי גבינות,
‏שבעה סוגי גבינות."
‏אנשים השתגעו.
‏דרך אגב, כולם היו לבנים.
‏הם התחילו לקרוא, "בופ!".
‏מה זה בופ?
‏"בופ!"
‏מה זה "בופ"?
‏אישה לבנה רוכנת על השולחן,
‏היא אומרת, "זה קיצור לפיצה בתנור לבנים."
‏אמרתי, "חרא.
‏חרא.
‏בסדר, הבנתי."
‏סיינפלד הוציא גברים איטלקים, ‏הייתה להם תלבושת דמוית פיצה.
‏הם התחילו להעביר את הפיצה ‏ולקשקש באיטלקית…
‏לא יודע איטלקית.
‏נפל לי האסימון, כשסיפרתי את הבדיחה,
‏שמה שאני עושה זה גזעני, אני מתנצל.
‏אנשים אכלו את הפיצה, השתגעו.
‏"טעמתי את הגבינות, ג'רי.
‏טעמתי את הגבינות."
‏הביאו לי פיצה, לקחתי ביס,
‏לא יכולתי להאמין.
‏הפיצה הכי טובה שאכלתי,
‏הפיצה הכי טובה שאכלתי.
‏היה עליה איזו חסה, אף פעם לא טעמתי את זה.
‏אמרתי לאשתי, "יש עליה איזו חסה.
‏חכי שתטעמי אותה."
‏האישה הלבנה רכנה שוב, ‏היא אמרה, "זה ארוגולה."
‏"מה?"
‏"זה ארוגולה."
‏"חרא."
‏לקחתי עוד ביס, ‏והצטרפתי אליהם, "בופ, בופ, בופ.
‏בופ, בופ."
‏איזה ערב מדהים.
‏ערב מדהים מההתחלה ועד הסוף.
‏במכונית, כעסתי.
‏כעסתי, יודעים למה?
‏כי רציתי את מה שהיה לסיינפלד.
‏רציתי את הרגע הזה.
‏סיינפלד היה ידוע כאיש הפיצה בתנור לבנים.
‏הוא היה ידוע במשהו אחר מלבד התהילה שלו.
‏רציתי את זה.
‏מה שבאמת עצבן אותי
‏היה שאותם אנשים שבנו ‏את הבית של סיינפלד, בנו את הבית שלי.
‏לא קיבלתי שום הצעה להתקין תנור לבנים לפיצה
‏בבית שלי.
‏זו גזענות ברמה הכי גבוהה,
‏זו גזענות.
‏בבוקר למחרת, התקשרתי לקבלנים,
‏נכנסתי בהם, "גזענים!
‏זה שהצעתם לסיינפלד ‏את האפשרות לתנור לבנים לפיצה
‏ולא לי מראה כמה אתם גזענים.
‏כדאי שתתקנו את זה או שתתחרטו על זה."
‏ניתקתי את הטלפון.
‏הם התקשרו חזרה, "על מה אתה מדבר?"
‏"אתם יודעים על מה אני מדבר, ‏חיי השחורים חשובים."
‏ניתקתי שוב.
‏בתוך יום, הם בבית שלי,
‏היו להם שרטוטים של תנור הפיצה שלי.
‏בתוך שבוע,
‏היה לי תנור לבנים לפיצה בעורף הבית.
‏שוב, רציתי את מה שיש לסיינפלד.
‏הזמנתי את כל החברים שלי.
‏ערכתי ארוחת ערב, בדיוק כמו סיינפלד.
‏כל החברים סיימו לאכול.
‏יצאתי בסוף ארוחת הערב כמו סיינפלד,
‏"טוב,
‏שאף אחד לא ילך לשום מקום,
‏כי מחכה לכם פינוק הערב.
‏נאכל פיצה בתנור לבנים הערב."
‏שמעתי מלמולים בחדר.
‏"על מה הוא מדבר? אני לא אוכל פיצה מלבנים."
‏כולם בארוחה שלי שחורים, הם היו שחורים.
‏"כדאי שתזמין מ'דומינוס', ‏אני לא אוכל את זה."
‏אמרתי, "אני יודע מה אתם חושבים,
‏כמה גבינות?
‏שבעה סוגי גבינות."
‏עוד מלמולים. "יש לי אי סבילות ללקטוז, ‏אני לא אוכל גבינה."
‏"כולם יודעים ששמים ‏כל כך הרבה גבינה על מקרוני.
‏אני לא אוכל את זה, מה הבעיה שלו?"
‏אמרתי, "כולם לקום, בואו נצא החוצה,
‏כי שם נמצא תנור הפיצה."
‏עוד מלמולים, "קפוא בחוץ, אני לא יוצא."
‏לשחורים יש תגובה לכל דבר.
‏"אני לא עושה את זה, אני לא יוצא."
‏אמרתי, "קדימה, תגידו איתי,
‏בופ, בופ, בופ."
‏ידידי ג'מאל נעמד מאחור,
‏"אם יש לך בופ בחוץ, אני הולך."
‏נעים אמר, "מה זה בופ?"
‏הוא אמר, "יש לו בחורה שם, אני הולך."
‏אמרתי, "לא, ג'מאל, אין בחורה שם."
‏"כן, זה בופ."
‏"לא, זה לא." "כן, הייתי איתך,
‏היינו באטלנטה, כלבה אחת אמרה,
‏'להראות לך הבופ שלי?' 'מה זה?'
‏והיא אמרה, 'הכוס שלי',
‏ואני ואתה נתנו לה טיפים."
‏"אין לי שטרות של דולר, ‏אבל אני רוצה לראות את זה שוב."
‏כולם הלכו.
‏לא קיבלתי את הרגע שלי.
‏לא קיבלתי שום רגע.
‏תזכרו, רציתי את זה.
‏אני רוצה להיות ידוע במשהו מלבד התהילה שלי,
‏להיות ידוע כקווין הארט,
‏איש הפיצה בתנור לבנים, והרגע הזה נעלם.
‏הייתי צריך תחביב חדש.
‏גם חיפשתי בנרות תחביב חדש.
‏רכבתי על אופניים למשך תקופה.
‏צברתי קילומטרז' באופניים,
‏אבל הפסקתי. הסיבה שהפסקתי,
‏לא אהבתי את המראה של הזין שלי ‏בתלבושת הזאת, סיפור אמיתי.
‏נראה כאילו יש לי דגדגן, לא אהבתי את זה.
‏חברו את זה לביצים שצנחו, זה שילוב גרוע,
‏זה לא נראה טוב.
‏כשאתה עוצר ברמזור, אתה צריך להשתחרר.
‏אתה צריך להתעשת, "היי, מה קורה?"
‏מכוניות מאטות.
‏"למה האטת? עוף מכאן! תפסיק להסתכל."
‏אישה אחת האטה ב-07:00,
‏אמרתי, "לכי מכאן, אני יודע מה את רוצה.
‏זונת יום, לכי מכאן,
‏אין פה זין בשבילך, גברת. ‏לכי מכאן, זונת יום.
‏לכי מכאן."
‏התחלתי להתאגרף.
‏אגרוף הפך לתחביב.
‏התחלתי להתאגרף כי הרגשתי
‏שזה משהו שאני יכול להשתפר בו בכל יום.
‏בכל יום אני יכול להשתפר.
‏זה אני נגד עצמי.
‏מצאתי מאמן,
‏לבחור היה כישרון מדהים.
‏כפפת הזהב,
‏אולימפיאדת צעירים, ‏יש כל כך הרבה אלופים במשקל קל,
‏אמרתי, "אני יודע שאתה לא עובד, ‏אבל אשלם לך הרבה לאימון."
‏הוא אמר, "אם תיקח אותי, ‏תהיה המתאגרף הכי טוב שיש."
‏אמרתי, "זה יותר מדי,
‏אני לא רוצה את זה, אני רק רוצה להיות טוב."
‏הוא אמר, "סגור", אימן אותי,
‏בכנות, הוא היה מעולה.
‏הוא הפך אותי לטוב.
‏אמר לי דברים שחשבתי שלא אשמע.
‏השווה אותי למתאגרפים שלא הכרתי ‏אבל זו עדיין מחמאה.
‏אמר לי שאני מזכיר לו ‏מתאגרף בשם לפטי לו ארל.
‏הוא אמר, "קווין, אתה יודע מי זה?" ‏אמרתי, "לא."
‏הוא אמר, "אביא לך קלטת,
‏יש לך וידאו?"
‏"לא, אין לי."
‏אז הוא הצחיק אותי ‏כשאמרתי לו שאין לי אחד כזה.
‏הוא עשה כזה…
‏כאילו אני הייתי בשנה הלא נכונה.
‏"אני לא מאמין שאין לך וידאו, לעזאזל."
‏"למה לך יש עדיין וידאו?"
‏הוא אמר שהאגרופים הקדמיים שלי נדירים.
‏הוא אמר, "האגרוף הקדמי שלך מזכיר לי ‏ברק שמגיע מהכתפיים שלך,
‏ברק שמגיע מהכתפיים שלך."
‏הוא אמר, "חשבת להילחם?" אמרתי, "לא."
‏"מה עם קרבות ידידות?" ‏אמרתי, "לא, אבל אני מוכן."
‏"זה כל מה שאני צריך לשמוע, ‏מחר, 06:00, אדאג לך.
‏אתה צריך לראות כמה אתה טוב."
‏ב-06:00, באתי לחדר הכושר.
‏היה שם בחור, בגובה ובמבנה שלי.
‏חבשתי את הקסדה, שמתי מגן ביצים, ‏מגן שיניים,
‏שמתי הכול. הוא התחיל לשים לי וזלין ‏על הפנים ועל הקסדה.
‏אמרתי, "בשביל מה זה?" ‏הוא אמר, "שהאגרופים יחליקו."
‏"בכלל לא דיברנו… בסדר.
‏לא דיברנו על זה, אבל בסדר.
‏בסדר, אם זה מה שזה עושה, זה מה שזה עושה."
‏הוא שם וזלין ויצא מהזירה.
‏אמרתי, "רגע, לא שמת לו."
‏הוא אמר, "הוא לא צריך את זה."
‏"טוב."
‏זה מוזר, שיהיה.
‏אני זורם עם זה.
‏הוא אמר, "נעשה שלושה סיבובים של שלוש דקות,
‏אף אחד כאן לא רוצה לפגוע.
‏תיהנו, ברגוע."
‏הוא צעק, "תהיה עדין איתו."
‏הנחתי שהוא מדבר אליי, הוא בטוח מדבר אליי.
‏צעקתי לו, "אין בעיה, מאמן",
‏צחקתי בביטחון.
‏היינו בפינות, הפעמון צלצל,
‏יצאתי, רציתי שהוא יראה שאני יודע להתאגרף.
‏ראו שאני יודע להתאגרף לפי הכתפיים שלי,
‏לפי התנועה שלי.
‏הרגליים שלי היו בפישוק.
‏תראו את הרגליים שלי זזות, תראו איך אני זז.
‏זה לא יהיה משחק ילדים.
‏כן, אתה רואה. הוא נעמד במקום.
‏הוא אפילו לא זז, אני אכסח אותו.
‏הייתי בטוח יותר ככל שהמשכתי לזוז.
‏המאמן אמר, "קווין, די לשחק, ‏תפעיל את הידיים."
‏טוב.
‏"ביקשת ותקבל."
‏אני מקווה שהוא בודק את מזג האוויר,
‏כי עומדים להיות פה ברקים.
‏כשנותנים אגרוף קדמי, עושים צעד.
‏עושים צעד, נותנים אגרוף קדמי באותו זמן.
‏מחטיפים, בכל פעם.
‏ככה עושים את זה.
‏עשיתי צעד, עמדתי להחטיף, אני שם,
‏הנה זה, עומד להפיל אותו,
‏תתכונן, הנה זה בא.
‏זה בא, כאן, אני כאן,
‏אבל אני הולך לכאן, הנה אני,
‏אבל אני עומד להגיע לשם. תתכונן.
‏אני כאן. לפני שעשיתי את זה…
‏הוא הכה אותי,
‏הפסקתי לראות מיד.
‏מיד, התעוורתי מיד.
‏לא ראיתי כלום, הכול היה שחור.
‏קראתי שאפשר לקבל נזק מוחי או למות מאגרוף.
‏הפסקתי לראות,
‏אני כבר לא רואה.
‏אני לא רואה, נלחצתי, הסתובבתי.
‏אני ידוע במהלך הזה.
‏התחלתי לתת אגרופים אחורה, ‏דיברתי על זה בספיישלים שלי.
‏אני נותן אגרופים אחורה, ‏כשאני נלחץ, אני נותן אגרופים.
‏המאמן אמר, "קווין, האגרוף הקדמי."
‏אמרתי, "בשביל מה, שקרן?
‏זה לא ברק, אלא אם הוא מאתר סופות, בסדר?
‏כי זה מגוחך.
‏אני עיוור, אני לא רואה.
‏אני עיוור."
‏"תצלצל בפעמון."
‏הפעמון צלצל.
‏לא יכולתי להגיע לפינה, ‏עקבתי אחרי הקול שלו לפינה.
‏כשהגעתי לפינה, המאמן שלי
‏אמר, "מה קרה?" ‏אמרתי, "אני עיוור, לא רואה."
‏הוא הרים את הקסדה שלי.
‏התברר שכשהוא הכה אותי, ‏הוא הפיל את הקסדה על העיניים.
‏היא הייתה שחורה, ופשוט הסתכלתי ‏על פנים הקסדה כל הזמן.
‏הוא אמר, "למה לא הרמת אותה?"
‏אמרתי, "כי אף פעם לא עשינו את זה באימונים.
‏אני חושב ששמת יותר מדי וזלין,
‏לכן היא החליקה.
‏היא החליקה, אני לא רוצה להמשיך יותר."
‏"אתה פורש?" "אני לא קורא לזה ככה,
‏אני רוצה לעשות משהו אחר."
‏הוא אמר, "מה תגיד לו?"
‏אמרתי, "בחיים לא אדבר איתו שוב.
‏עורך הדין שלי ידבר איתו, הוא הולך לכלא.
‏אני מבטיח לך, הוא הולך לכלא אחרי זה.
‏מה שהוא עשה לי הערב זו תקיפה, זה מה שזה,
‏תקיפה ברמה הכי גבוהה."
‏הפסקתי להתאגרף באותו יום.
‏עזבתי ולא חזרתי יותר.
‏אחר כך, החלטתי לחפש קלטות של לפטי לו ארל.
‏רציתי למצוא את הבחור,
‏רציתי לדעת מי הוא היה.
‏למי אתה משווה אותי?
‏אחרי קרב האגרוף שלי,
‏רציתי לדעת מי דמה לי או למי אני דומה.
‏ללפטי לו ארל הייתה יד אחת.
‏הוא היה מתאגרף מוגבל.
‏אחד מתוך 38.
‏היה לו ניצחון אחד מפסילה.
‏הוא התעלף, בעטו לו בפנים.
‏לכן הוא קיבל את הניצחון.
‏היה לו קול צייצני.
‏המאמן שלי דיבר על הקול שלי כל הזמן,
‏זה לא היה קשור לסגנון האגרוף שלי.
‏רק במקרה הוא השווה אותי למתאגרף מוגבל.
‏אני יודע שאחטוף אחרי הבדיחה ‏מאנשים עם יד אחת.
‏אני אומר, "בטלו אותי עכשיו, אני לא יודע."
‏החדשות הטובות הן שהם לא יצליחו
‏כי הם לא יוכלו להחזיק שלטים להרבה זמן,
‏כי יש להם…
‏הם יתעייפו, הם יורידו את היד.
‏אם לא יתאמו את זה נכון
‏עם כמות נכונה של ידיים ימניות ושמאליות,
‏הם לא יעבירו את המסר לבטל אותי.
‏אלה חדשות טובות.
‏אולי אוציא את זה.
‏בואו נוציא את זה, יבטלו אותי על זה.
‏על הזין שלי. אני בבית שלי. ‏אגיד מה שאני רוצה.
‏זו בדיחה.
‏שמחתי כל כך אחרי הקרב, ‏כי זה היה הסימן הראשון
‏שחזרתי לעצמי.
‏התחלתי להתאגרף אחרי התאונה.
‏לפני שנה, עברתי תאונת דרכים קשה,
‏כמעט נהרגתי.
‏כמעט הייתי משותק, הרבה דברים רעים קרו.
‏הייתי מאושפז תקופה ארוכה, חשבתי הרבה,
‏משום שחשבתי הרבה, ‏עכשיו אני שואל אתכם דברים
‏שאני יודע שלא חשבתם עליהם.
‏שאלה מספר אחת, יש לכם מנגב תחת בחיים?
‏תחשבו על זה.
‏מנגב תחת.
‏מישהו שינגב לכם את התחת
‏אם המצב מתדרדר לשארית חייכם, צריך את זה.
‏אתם חושבים שלא צריך את זה, עד שצריך את זה.
‏אחרי הניתוח, לא הלכתי לשירותים שמונה ימים,
‏הייתה לי עצירות.
‏השאירו אותי עד שהלכתי לשירותים,
‏לוודא שהאיברים שלי מתפקדים.
‏היה לי מישהו לידי בכל יום.
‏ביום התשיעי, היו 20 דקות שבהן הייתי לבד.
‏בזמן הזה, הרגשתי שמישהו זרק
‏מקל דינמיט לבטן שלי והוא התפוצץ.
‏אוי לא.
‏אני חייב להתפנות.
‏אני חייב לשירותים.
‏אני לא מזיז את הרגליים, את הזרועות.
‏אין שם אף אחד.
‏לחצתי על כפתור המצוקה, "עזרה!
‏עזרה!
‏שמישהו יעזור!"
‏חוסה רץ לחדר.
‏חוסה היה אח מקסיקני בן 60.
‏"מה קרה, ידידי?"
‏"חוסה,
‏אני צריך ללכת לשירותים עכשיו.
‏אני צריך ללכת עכשיו."
‏בסדר, אין בעיה. אטפל בך, אקח אותך."
‏חוסה תפס את הרגליים ואת הגוף שלי,
‏הרים אותי, הושיב אותי על האסלה של השירותים ‏ליד המיטה.
‏אחרי שהוא הושיב אותי על האסלה, ‏חוסה עשה שני צעדים ענקיים אחורה,
‏שילב ידיים, הסתכל בעיניים שלי,
‏והתנדנד ככה.
‏"לא.
‏מה קורה, חוסה?
‏אני חייב לעשות, למה אתה כאן?"
‏אז הבנתי, "אלוהים, חוסה ינגב לי את התחת.
‏זה השפל, זהו זה.
‏זה השפל, אני כאן. אין גרוע מזה."
‏כשאמרתי את זה, חוסה החליט ‏להגיד דברים שישפרו את הרגשתי.
‏"אל תדאג, אני אנגב לך היטב, בסדר?
‏אנגב לך היטב, בסדר?
‏אני אטפל בך, אתה בידיים טובות, ‏אנגב לך היטב, בסדר?"
‏בשלב זה, לא האמנתי,
‏לא האמנתי למה שקורה.
‏לא יכולתי להתאפק, אני מתחיל.
‏חוסה החליט לעודד, "יופי,
‏תוציא את זה,
‏שמונה ימים הם הרבה זמן לבן אדם."
‏סיימתי, חוסה תפס את יד ימין וגלגל אותי.
‏חוסה התחיל לנגב לי את התחת.
‏בשלב זה, דמעה אחת זלגה לי על הלחי.
‏אני בוכה.
‏אני בוכה כי הזרועות והרגליים שלי רדומות,
‏אבל לא הבנתי
‏למה שאלוהים ישאיר תחושה בחלל התחת שלי.
‏למה לא להרדים גם אותו?
‏למה לתת לי להרגיש מה קורה?
‏בנקודת השפל בחיי, ‏למה להרגיש את חוסה מנגב לי את התחת?
‏בכיתי בלי שליטה בשלב זה.
‏חוסה החליט להגיד משהו אחר.
‏"זה בסדר, זה מטורף, אני יודע.
‏תדמיין איך אני מרגיש.
‏אני לא מאמין ‏שאני מנגב לקווין הארט את התחת.
‏זה מטורף.
‏זה התחת המפורסם הראשון שלי."
‏חברים, זה היה ערב מדהים של סטנד-אפ.
‏זה היה ערב נהדר.
‏כזה ערב נהדר ואינטימי, חלקנו כל כך הרבה.
‏אני אוהב את זה, האווירה שונה, ‏אווירה נוחה, סקסית.
‏הכי חשוב, ‏זו אווירה שיכולתי להיות בה מי שאני,
‏אבל אני לא רוצה שתלכו עם סתם צחוק מבדיחות,
‏אני יכול לתת לכם יותר.
‏תדעו שיש לי יותר, כן?
‏כי יש לי עוד, יש לי עוד.
‏אחרי שאמרתי את זה,
‏אני מקווה שאתם מוכנים לבופ.
‏תביאו את הבופ, כן, פיצה בתנור לבנים לכולם.
‏בופ, כן, זה נכון, יש לי בופ בשבילכם.
‏להתראות.
‏בופ. ‏-בופ.
‏כן! תודה רבה, איזה ערב מדהים.
‏בופ!
‏מה יש לך, מותק?
‏היה לי חלום מטורף. ‏-אלוהים.
‏לא, זה היה מטורף. ‏-זה בסדר.
‏לא, זה לא, חלמתי שאני על הבמה
‏ואני עושה סטנד-אפ על דברים שלא הייתי אומר.
‏קראתי לבת שלי זונה, קראתי לבן שלי טיפש,
‏שאני לא אוהב בתי ספר פרטיים ‏ושהקהילה הטבעונית לא נורמלית.
‏עברתי שלב שבו אמרתי ‏שהייתי בבית של סיינפלד.
‏מעולם לא הייתי בבית של סיינפלד, אמרתי…
‏תחזור לישון, היה לך סיוט.
‏רק סיוט, נכון? ‏-כן.
‏זה היה רק סיוט.
‏כן, תחזור לישון, בבקשה.
‏אכלת פעם בופ?
‏לא?
‏- מוקדש לחיים ‏שאבדו בשל עוול חברתי -
‏- חיי שחורים חשובים -
‏תרגום כתוביות: מורן עזורי