Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
KELLO 20.25 HARTIN TALO
Jou. -No hei.
Etsin teitä joka paikasta.
Otamme rennosti.
Menen alakertaan töihin. Moikka, mestari.
Teitkö läksyt?
Ei. -Katso silmiin.
Valehtelet.
Tee läksyt äläkä pelleile.
Zo, läppää kahdesti.
Anna nyrkki.
Pam. Ja sitten päät.
Anna suukko.
Mitä katsot? -Olet rakas.
Anna suukko.
Olet rakas. -Entä työt?
Melkein valmista.
Nähdään taas ylhäällä.
Heippa.
Hei, isi.
Iskä pitää vähän hauskaa.
HYVÄÄ JOULUA
PARAS ISÄ
Iso jääpala tulossa.
Paras. Legenda.
Inspiraatio.
Äijä.
Onpa mukavaa.
Voi äly.
Kiitos paljon.
Kiitoksia.
Arvostan tätä. Lopettakaa jo.
Istukaa.
Arvostan tätä. Kiitos.
Hei.
Esiinnyn ensimmäistä kertaa näin intiimissä tilassa.
Voin siis moikata ja kuulla vastaukset.
Sanon sen uudestaan. Hei. Mitä kuuluu?
Oikein hyvä.
Tämä tuntuu kivalta.
Tämä tuntuu hyvältä.
Olen vitsaillut erilaisissa paikoissa.
Stadioneilla, areenoilla, teattereissa.
Kotona esiintyminen tuntuu hyvältä. Kiitos teille.
Kiitoksia.
Palataan perusasioihin.
Haluan selittää, miksi olen kotona.
Tähän on syy.
Oloni on nykyään epämukava -
taloni ulkopuolella.
Olen nyt hiton rehellinen. Oloni on epämukava -
taloni ulkopuolella.
Siihen on monia syitä.
Mietitäänpä niitä. Ja sitä selvintä asiaa.
Syy numero yksi: COVID.
Missä paniikkitasonne on?
Korkea, keskinkertainen vai matala? Sanokaa reilusti.
Vai melko korkea? Vähän?
Uutinen: sairastin sen!
Minulla oli VID.
VID-19 oli kropassani.
Sairastin sen alussa, kun se ei ollut muotia.
Minä ja Tom Hanks. Vain me kaksi.
Se piti salata,
sillä Tom Hanks on suurempi tähti.
Tartuntani olisi unohtunut.
Forrest Gumpille ei pärjää millään.
En pärjää Forrest Gumpille.
Olisin ollut otsikoissa, jos se olisi ollut joku muu.
David Hasselhoff. Helkutin Hasselhoff.
Kukaan ei piittaa hänestä.
Olisin peitonnut hänet.
"Kevin Hartilla on se. Pelastetaan Hart. #TheVID."
Miksi sanon sitä VID:ksi?
Se kuulostaa AIDS:ilta. Yhtä vaaralliselta.
"Onko sinulla VID? Perhana."
"Minulla on VID." "Voihan paska."
"Rukoilen puolestasi."
En tiennyt tartunnasta.
Minulla ei ollut mitään oireita.
Ei kuumetta, päänsärkyä eikä mitään.
Vaimolta meni maku- ja hajuaisti.
Hän sanoi: "Meidän pitää käydä testissä."
Sanoin: "Meillä ei ole ongelmaa.
Sinullahan se on. Miksi kävisin testissä?
Maistan ja haistan kaiken. Miksi kävisin testissä?"
Lekuri tuli ja testasi molemmat:
"Positiivinen molemmilla." Sanoin: "Ja paskat.
Paskanmarjat. En voi olla positiivinen."
Koskin nenään heti kahdesti.
"Sanopa,
onnistuuko tämä kahdesti, jos minulla on VID?"
Kaikki tietävät, ettei se silloin onnistu.
Hän sanoi: "Olen tosissani. Se on positiivinen."
Se järkytti perhettämme heti.
Aloimme huutaa toisillemme:
"Kuka perkele toi meille VID:in?"
"Kuka se oli?"
Näimme mielipiteemme toistemme ystävistä.
"Se oli se ämmä Pam, joka ravaa täällä."
"Se sontajalka.
Hän levitti VID:iä pitkin huushollia käpälillään.
Sontajalka Pam se oli.
Levitti VID:iä pitkin taloamme.
Pestään heti matot."
Lekuri rauhoitteli minua.
"Se menee ohi 10-14 päivässä.
Rentoudu ja juo teetä."
Kehtasi sanoa niin päin naamaa.
"Juo teetä."
Vitsailetko?
"Minulla on VID!
Mitä tee siihen auttaa?
Missä hengityskoneeni on?" Sanoin niin.
"Kaikki tietävät, että se pitää olla.
Kun on VID, tarvitaan kone. Blogeissa sanotaan niin."
"Teillä ei ole hätää, herra Hart."
Paniikkitasoni laski heti.
Olin kyllä korkeimmalla tasolla.
Voi taivas.
Kun tauti ilmestyi,
en tiennyt, mitä tehdä.
Tankkasin kaikki autoni.
Pakoon pitää päästä,
jos jengi muuttuu zombeiksi.
Minua pelotti.
Ostin kaiken juomaveden ja vessapaperin.
En tajua vessapaperihysteriaa.
Mitä erityistä siinä on?
Kukaan ei kertonut.
Saako VID paskantamaan? Mitä?
Ostimme kaiken vessapaperin.
Kuivia nuudeleita. Kaikkea.
Sekosin maskien kanssa.
En tiennyt, minkä niistä ostaa.
Ystäväni sanoi tavallisesta maskista:
"Tuo ei ole hyvä. VID pääsee tuon läpi.
Tuo ei suojele siltä."
"Helvetti!"
"Oletko tosissasi?" "Olen. Hanki N95-maski."
"Voi paska."
Ostin kaikki netistä löytämäni N95-maskit.
Käytin niihin 20 000 taalaa.
Sitten näin hemmon, jolla oli rintsikan kuppi naamalla.
Se ei ollut…
Olkahihnan kanssa. Se ei ollut N95.
Se oli A-kuppi. Mitä hittoa?
Hän ei maksanut siitä 20 000:tta.
Minua huijattiin.
Vaimoni tokaisi: "Kulta,
tämä sekoittaa pääsi. Käy ulkona.
Sinun pitää päästä ulos."
Sanoin: "Siellä ei ole mitään.
Ei mitään syytä lähteä ulos.
En suostu.
Minua ei kiinnosta siellä mikään.
Siellä on ihmisiä. En tykkää ihmisistä."
Nyt se paljastui. En pidä enää ihmisistä.
Te voititte minut.
Nitistitte minut.
Ja miten?
Te pilasitte maailman parhaan työn.
Kuuluisuus oli halutuin -
ja paras työ maailmassa.
Jokainen halusi sitä.
Jokainen halusi kokeilla sitä.
Minä saavutin kuuluisuutta,
mutta te pilasitte sen.
Tämä sukupolvi pilasi sen.
Kaikki on nyt kompromissi.
Kaikki pitää saada videolle.
Muuten juttu ei ole tosi.
Se on tätä sukupolvea.
Kerron, mikä oli pelottavinta mustalle miehelle vuonna 1986 -
poliisin tai agentin toimesta.
Mustalle miehelle sanottiin, että juttu oli nauhalla.
Agentit sanoivat: "Olet nauhalla.
Päädyt vankilaan." Musta mies hätääntyi.
"Nauhallako?"
Hän alkoi itkeä.
"Olen nauhalla."
"Päädytte linnaan. Se on nauhalla."
Hän sanoi kavereilleen: "Calvin, Marcus ja Terrence.
Tulkaa ulos. Anthony myös.
Me olemme nauhalla. Joudumme linnaan.
Hemmetin vankilaan.
Olemme nauhalla."
Muuta ei agenttien tarvinnut sanoa.
Se oli pelottavin juttu.
Te ette tajua olevanne agentteja ilmaiseksi.
Ette saa siitä palkkaa.
Kantelette ihmisistä joka päivä.
Ilmiantajien lauma. Vastenmielistä.
Ällöttävää.
Kävin Mäkkärillä… Tämä on totta.
Kävin Mäkkärillä.
Olin autokaistalla.
Halusin pitkästä aikaa Bic Mac -aterian.
Olin täpinöissäni.
Halusin Bic Macia kovasti.
Sain sen ja ajoin parkkiruutuun.
Aloin ahmia sitä.
Kastiketta pitkin naamaa.
Olin onnellinen.
Sitten näin naisen kuvaavan minua.
Hän sanoi: "Sainpas."
Säikähdin: "Mitä sinä hommaat?"
Hän sanoi: "Sainpas sinut."
"Miten niin sait? Mitä minä muka teen?"
Hermostuin niin, että pudotin hampparini.
Kävin heti Twitterissä ja pyysin somessa anteeksi.
Sanoin olevani pahoillani.
Tein sen, koska olin ilmoittanut kaksi päivää aiemmin,
että alan kasvissyöjäksi. Olin sanonut niin.
Se video murskasi kaiken, mitä olin sanonut tukevani.
Pyysin anteeksi kasvissyöjiltä.
Ryhdyin tukijaksi.
Lahjoitin rahaa ja protestoin. Tein, mitä voin.
Poseerasin lehmien vieressä.
En pidä siitä, millaiseksi teitte minut.
Oloni ei ole enää mukava.
Te muutitte minut.
Helkutti.
Muutitte minut.
Julkkikset pitivät ihmisiä aiemmin outoina.
"Nuo kusipäät ovat joskus outoja."
Ajattelimme ihmisistä niin.
Te muutitte sen. Nyt me olemme outoja.
Kysytte: "Mikä tuota vaivaa?" Me olemme outoja.
En osaa enää käyttäytyä. "Miksi tuijotatte?
Mitä nyt?"
Kaikki muka tietävät. "Kädet taskusta.
Mitä mies meinaa?"
"Mitä aiotte tehdä? Syöttekö minut?"
"Mitä höpiset, Kev? Ei sinusta piitata."
"Ja paskat. Katso tuota rillipäätä.
Tiedän, milloin jollakulla on nälkä. He syövät minut."
Syyttelen kaikkia vaikka mistä.
Sekoan.
Tulen hulluksi.
Olen alkanut elää kuin menestyvä huumekauppias.
Se on totta. Jossain vaiheessa -
halusin, että vieraat riisuutuvat -
ja käyvät uima-altaassa.
Miten muuten löydän mikrofonit? "Mistä tulet?
E!-sivustolta? People-lehdestä?
Haluat jymyjutun. En luota sinuun, isä."
"OIen isäsi." "Iho umpeen!"
"Kenelle puhut, isä? Altaaseen siitä.
Jutellaan kahdessa metrissä.
Nouse metriin. En näe."
Se on tilanteeni.
Tämä on tilanteeni.
Vaimoni hokee: "Alat ikääntyä.
Olet kärttyinen. Käy ulkona, niin olet oma itsesi.
Jatka entiseen malliin. Et voi elää näin."
Päätin jatkaa stand-upia. "Kulta, olet oikeassa.
Jatkan taas lavahommia." Siten palaan entiselleni.
Siten löydän itseni.
Kerroin siitä ystävilleni.
He kysyivät, puhunko taas perheestäni.
"Mitä muuta minulla on?"
Ei mitään muuta.
Lyylit lähtivät seksivideon jälkeen.
Joka ikinen.
"Minne menet, Lorraine? Gladys? Pearl?
Minne te menette?"
Vanhempia nimiä, sillä lyylit olivat vanhempia.
"Takaisin sieltä, Ethel.
Älä jätä minua."
"Magnus, tule nyt.
Älä viitsi mennä."
"Loretta, et voi lähteä."
Mitä muuta minulla on?
Pakko puhua heistä.
Lapsista puhuminen on pakollista.
He ovat arkipäivääni.
En tiedä, mistä muusta puhua -
kuin jokapäiväisestä elämästäni.
Lapseni ovat aina läsnä.
Kaksi teiniä, yksi kolmevuotias ja kohta syntyvä vauva.
Hän syntyy näinä päivinä.
Heitän pallini roskiin. Ei enempää lapsia.
Heitän nämä pussit katolle.
Heitän ne katolle.
Haistakaa home,
jos odotatte vielä lisää penskoja.
Vielä yksi vauva olisi valhe.
Pallit roskikseen tämän jälkeen.
Olen entistä läheisempi tyttäreni kanssa.
Hän on hulluna poikiin.
Hulluna.
Pakko muka pitää siitä.
En pidä, mutta sitä on pakko näytellä.
Saan nähdä esityksissäni,
miten lapseni kasvavat.
Kehityksen voi nähdä.
He varttuvat.
Tyttäreni kertoi pitävänsä Matt-nimisestä pojasta.
"Pidän Mattista. Hän on tosi söpö.
Hän saa minut nauramaan. Haluan hänet."
"Mitä helvettiä se tarkoittaa?
Mitä se tarkoittaa?
'Haluan hänet.' Mitä hittoa sanot, pikkutyttö?"
"Kerronko hänelle?" "Kerro pois."
Hän palaa koulupäivän jälkeen kotiin.
"Arvaa mitä, isä.
Matt tykkää minusta. Me seukkaamme."
"Kiva juttu, kultaseni.
Muistakaa olla kiltisti."
"Joo, isä."
Hän sanoo parin päivän päästä:
"En tykkää enää Mattista, vaan Robista.
Hän on komeampi ja saa nauramaan. Haluan hänet."
"Niin. Joskus tykkää jostakusta -
ja sitten tapaakin sen, josta piti oikeasti koko ajan.
Se on elämää.
Toimi niin. Ole rehellinen toista kohtaan."
"Olet rakas, isä."
"Olkaa kiltisti."
Kuluu viikko. "En tykkää enää Robista,
vaan Timistä."
Ajattelen heti:
"Tyttäreni on horo.
Tämä on sellaista touhua."
Horomaista touhua silmieni edessä.
Soitin eräälle tutulle horolle.
Kysyin, kävikö hänelle noin.
Kolme poikakaveria peräkkäin. Hän myönsi sen.
"Seuraavaksi hoitelin palleja veskissä." Mitä tapahtuu?
En halua samaa kohtaloa tyttärelleni.
Halusin tavata ne pojat.
Lähdin koululle vilkaisemaan heitä.
Näin heidät.
Näin ensin Mattin.
Charmikas ja mukava pikku kaveri.
Tajusin, miksi tyttäreni ihastui.
Hurmaava kaveri.
Hauska tyyppi.
"Näin, miksi pidit Mattista."
Sitten Rob saapui paikalle.
Matt unohtui kertaheitolla.
Kuka helkutin Matt? Rob oli erilainen.
Räiskyvä luonne.
Hänessä oli tyyliä.
Hän elehti puhuessaan.
Hänessä oli sitä jotain.
Tajusin, miksei Matt kiinnostanut.
Tim tuli nahkahousuissa -
ja rullakengissä.
Pitää olla pokkaa laittaa nahkahousut teini-iässä.
Musta poika nahkahousuissa.
En ole kuullut mokomasta -
sitten Lenny Kravitzin.
Hän on ainoa musta kundi.
Huhun mukaan Lenny käytti niitä jo nuorena.
Tim luisteli tulemaan rullakengillä.
Jessus sentään.
Savukkeita hihassa. Kysyin: "Poltatko?"
Hän luisteli ohi: "Se kuuluu tyyliin."
Saakeli.
Nykynuoret ovat erilaisia.
Olen aivan eri maata lasteni kanssa.
Jutut naurattavat minua.
Olemme aivan eri maata.
Poikani on… Miten sitä nykyään sanotaan?
Mitä sellaiset nuoret ovat…
Tyhmiä. Niin se oli.
Hän ei pärjää koulussa.
Enkö saa sanoa poikaani tyhmäksi? Miksi ei? Hän on minun.
Seuraa isäukkoaan.
En ole mikään neropatti. Olin täysi taukki.
Asiani sujuivat hyvin.
Meille sopii tyhmyys.
Se on oikea tapa.
Ärsyttää, kun koululta soitellaan jatkuvasti -
ja muistutetaan poikani opiskeluongelmista.
"Hän reputti taas kokeen."
"Numerot laskevat."
"Jutellaanko numeroista?
Ne laskevat." Kielsin soittamasta.
"Soittakaa numeroista hänelle.
Se on hänen pulmansa, ei minun.
Minä kävin jo kouluni ja pääsin läpi.
En tee sitä uudestaan. Hänen pitää päästä läpi.
Soittakaa hänelle."
Yksityiskoulut ovat kummallisia.
En fanita niitä kovinkaan paljon.
En pidä yksityiskouluista.
Lapseni käyvät yksityistä. En silti pidä niistä.
Ne varjelevat lapsia todellisuudelta.
Ne suojelevat.
Ne suojaavat tosielämältä.
Yksityiskoulut…
Niissä syntyy nössöjä. Olen sitä mieltä.
En peru sanojani. Olen sitä mieltä.
Yksityiskouluissa syntyy nössöjä.
Olen tänään mukavuusalueellani.
Sanon kaiken, mitä tunnen.
Oletteko nähneet yksityiskoulun käynyttä miestä, jota lyödään?
Hän etsii heti opettajaa.
Hän tekee näin viisi kertaa.
"En tajua."
Hän etsii selitystä. "En tajua. Miksi?
Meidän pitää sovitella. Milloin?"
Julkiset koulut ovat eri juttu.
Niissä on pakko kasvaa aikuiseksi.
Muuta mahdollisuutta ei ole.
Siellä joutuu paskan keskelle.
Kukaan ei valmistele oppilaita siihen.
Näin ensimmäisen valkoisen julkisessa koulussa.
En tajunnut sitä.
"Mikä perhana tuo on? Jestas."
Luulin häntä Tähtien sodan iskusotilaaksi.
"Tuolla on iskusotilas."
Valkoihoinen tallusti käytävällä.
Ääntelin näin.
"Helvetin iskusotilasko?"
"Ei, vaan valkoihoinen."
"Kukaan ei kertonut, mikä se oli."
Julkisessa koulussa joutuu kuseen.
Siellä on kaikkea.
Valkoisia, mustia, meksikolaisia, kiinalaisia, puertoricolaisia.
Lihavia, laihoja, homoja, heteroja.
Likaisia, puhtaita. Kaikkea.
Siellä pitää vain selvitä.
Nuoria pelottaa.
He juoksevat opettajan luo: "Pelottaa."
Opettaja vastaa: "Samoin.
Minäkin kävelin metallinpaljastimien läpi.
Pidä selkää seinää vasten."
"Mitä?"
"Hanki pippurisuihketta -
ja ruiskuta päin naamaa." "Mitä?"
Lasteni yksityiskoulu ei kunnioita kuuluisuuteni tasoa.
Ei siltä tunnu.
Sanoinhan olevani rehellinen.
Olen kotona, enkä hillitse itseäni.
Koulu ei kunnioita kuuluisuuttani.
Olen nöyrä mies.
En ehkä vaikuta siltä, mutta olen vaatimaton.
Sitä ei tarvitse sanoa ääneen. Te tunnette minut.
Älkää pakottako sanomaan sitä.
He pakottavat sanomaan sen.
Vien lapset kouluun, ja opettajat ympäröivät autoni.
"Haluamme sanasen kanssanne.
Meillä on pian myyjäiset.
Ne ovat kerran vuodessa.
Ilahtuisimme,
jos tervehtisitte siellä kävijöitä."
Odotin, että hän sanoo vitsailevansa.
Ei sanonut.
Sanoin: "Vitsailetteko?"
"Emme vitsaile.
Olisi hienoa, jos tulisitte.
Olisitte loistava tervehtijä myyjäisissä."
Teen yhden asian selväksi.
Minulla ei ole mitään tervehtijöitä vastaan.
En halua nähdä jälkeenpäin,
että teillä on kylttejä: "Alas Kevin Hart,
sillä hän ei kunnioita tervehtijöitä.
Perutaan hänen keikkansa."
Tervehtijät ovat mahtavia.
Se on tärkeä työ.
Olen saanut kokea mahtavia tervehdyksiä.
Kuulin kerran Walmartissa aivan upean…
En tiedä, mistä se kaveri puikahti.
Hän sanoi: "Tervetuloa Walmartiin.
Tulitteko hakemaan jotain?" Hämmästyin:
"Mistä putkahdit?"
"Kannattaa tulla. Laskimme hintoja."
Hän kuukäveli kauemmas.
Mietin, mitä hittoa tapahtui.
"Mitä se oli?" Ällistyin tervehdystä.
Hain tavaroita -
ja nitkautin niskani, kun etsin häntä lähtiessäni.
Halusin näyttää ostokseni. "Katso.
Haluan näyttää kamani."
Hän tuli, ja avasin ostoskassin.
Hän sanoi: "Ostitte hyviä tuotteita."
Hän merkkasi kuittini, jotta nähtiin, etten varastanut mitään.
"Tulkaa toistekin."
Kysyin, onko hän siellä.
Hän sanoi: "Kuka muukaan?" Ja kuukäveli pois.
Olin äimistynyt.
"Parhaita näkemiäni tervehdyksiä.
Totta kai palaan sinua katsomaan."
En hauku tervehtijöitä. En vain tehnyt sitä itse.
Kiersin sen ja menestyin.
Ei minua pyydetä tervehtimään.
Olin sen hetken ykkösleffassa.
Kuvani oli bussien kyljessä.
En sovi tervehtijäksi.
Siellä on tenavia,
joiden vanhemmat ovat entisiä näyttelijöitä.
Bel-Airin prinssin Carlton.
Siinä on sopiva tervehtijä.
Siinä on teille tervehtijä.
Terry Crewsin muksu on siellä.
Hän voisi pullistella ovella.
"Tervetuloa. Kuka haluaa lipun?"
Vanhemmat sekoaisivat onnesta.
"Mahtava koulu.
Haluan joka ikisen lipun."
Sellaiset tervehtijät olisivat upeita.
Vaimoni sanoi taas:
"Rauhoitu, Kevin.
Sinusta on tulossa iän myötä äreämpi,
etkä halua sen vaikuttavan lapsiisi."
Ei se vaikuta heihin. Tiedän, ettei se vaikuta.
Vietin pandemian takia paljon aikaa lasteni kanssa.
Tajusin ensimmäistä kertaa,
että he ovat hemmoteltuja.
Se ei johdu valinnoista, vaan olosuhteista.
Minulla on mahtavat lapset. Olen rehellinen.
Olen onnekas. Lapseni ovat mahtavia.
Mutta olosuhteiden pakosta hieman hemmoteltuja.
He ovat lentäneet aina yksityiskoneilla.
He syntyivät sellaiseen.
He matkustavat aina kanssani.
Ensimmäinen kerta ilman minua oli ex-vaimoni kanssa.
He kävivät Philadelphiassa mumminsa luona.
Lapseni soittivat kentältä -
kuin olisivat joutuneet Bagdadiin.
En ole nähnyt -
sellaista paniikkia ikinä.
He soittivat kentältä: "Isä!"
"Mitä nyt?"
"He vievät rasvat ja hammastahnat.
Mitä minä teen?
Pitää kävellä metallin…"
Poikani keskeytti: "Mitä vittua, isä?
En saa laukkuja mukaan.
He vievät reput, vetolaukut ja urheilukassit.
Pelit pitää panna pois. Miten voin pelata?"
Käskin heidän rauhoittua.
"Te molemmat.
Se on turvatarkastus.
Se on virallinen juttu.
Se on elämää äitinne kanssa.
Niissä on eroja.
Jätätte laukut sinne. Ei hätää.
Asiat muuttuvat.
Ei hätää.
Te pärjäätte."
Unohdan asioita, sillä en joudu miettimään niitä.
Käyn lasteni kanssa koko huvipuiston läpi.
Teemme sen 30-40 minuutissa.
Mitenkö? Soitan etukäteen ja varaan avustajan.
Hän vie perheeni -
jokaisen jonon kärkeen. Olen tehnyt niin vuosia.
Selitän lapsilleni, että se on ansaittua, ei ilmaista.
"Se ei onnistu noin vain.
Isänne raatoi töissä voidakseen ohittaa jonot.
Jonon kärkeen ei voi vain kävellä.
Kun ohitamme koko jonon,
älkää katsoko jonottajia silmiin.
Kuulitteko?
Katsokaa eteenpäin,
älkääkä vilkuilko sivuillenne, kun kävelette.
Ihmiset huutelevat ilkeitä asioita -
minusta ja teistä.
Älkää kuunnelko,
sillä pääsemme sitten autoon ja menemme kotiin.
Emme näe sitä sakkia ikinä.
He jonottavat vielä silloinkin.
He seisovat jonossa.
Se on todellisuutta."
Lapseni ymmärsivät sen.
Toimimme niin vuosia.
He soittivat huvipuistosta.
He olivat serkkujensa kanssa.
Vastasin FaceTime-viestiin. Näin, että heitä heikotti.
He eivät olleet syöneet tuntikausiin.
Suupielissä oli vaahtoa.
He horjahtelivat.
"Isä.
Jonotimme tuntikausia. Emme ole päässeet laitteisiin.
Nopea lippu ei ole nopea.
Voitko auttaa jotenkin?"
Kysyin, keitä siellä oli.
"Serkut."
"Onko äitinne siellä?" "On."
"Pyytäkää äiti puhelimeen."
Heidän äitinsä vastaa: "No hei."
"Shakkimatti, eukko." Katkaisin.
Olin nopea.
En käynyt vitsejä läpi eksäni kanssa.
Kerron sen.
Näillä vitseillä on hintalappu.
Pitää ostaa hänelle Tesla tai jotain.
Jotain tapahtuu. Vitsi on hyvä.
En voi heittää niitä pois.
Mietin niitä pitkään.
Ne pitää kertoa seurauksista huolimatta.
Lähetän eksälle pari viestiä ja tunnustelen tilannetta.
Vaimoni toistelee, että alan vanheta.
"Muutut äreäksi."
Minä vanhenen. Olen 41-vuotias.
Tiedetään.
Minne aika katoaa?
Olin äsken 22.
Ajan kulumista ei huomaa.
Seinillä on julisteitani.
Se on elämäni aikajana.
Komediaa lähes 16 vuoden ajalta.
Se on aivan hullua.
41 vuotta.
Mitä tapahtui?
Asiat muuttuvat nelikymppisenä.
Siitä kuulee, mutta sitä ei usko.
Mutta sanon, että asiat muuttuvat.
Suurin muutos nelikymppisenä -
on kassien putoaminen.
Kasseissa on nyt pituutta. En pyytänyt sitä.
Olin keittiössä ja kumarruin.
Vaimo kysyi: "Miksi takataskussasi on noppa?"
"Eikä ole."
Kosketin taskuani: "Helkkari, kassini.
Miten ne takataskuun joutuivat?
Miten kauan nukuin?
Kuka niitä venytti?"
Tärkein juttu on se, että olen nyt tyytyväinen.
Kaikki on hyvin.
Olen tosissani. Minun ei tarvitse hosua kaikkea.
Viihdyn kotona.
Rakensin talon.
Me rakensimme talomme ja viihdymme täällä.
Halusimme olla täällä.
Rakennetaan unelmatalo, jossa haluamme oleskella.
Naisilla on ongelma aloillaan olemisessa.
Naisten on vaikea istua paikallaan.
Istu nyt siihen.
Se on naisille vaativaa.
He sanovat: "Tehdään jotain."
"Mitä?" "No jotakin."
"Mitä helkuttia?" "Jotain."
Miehet…
Jotkut miehet hurraavat.
"Jotakin. En minä tiedä."
Tiedättekö, mikä vaimoani riivaa? Menneisyys.
Hän yrittää toistaa nuoruuden juttuja.
Tässä on viesti naisille. Vanheneminen ei haittaa.
Siinä ei ole mitään vikaa.
Ei mitään vikaa.
Älkää vastustako sitä.
Vanhenemisessa on hienoa se, että silloin ymmärtää -
kaikki kohtaamansa jutut ja teot.
Se on siistiä.
Sitä on turha väistää.
Niitä on turha toistaa. Se on ohi.
Se on mennyttä.
Hän sanoi äskettäin: "Lähdetään -
jonnekin juhlimaan."
Kieltäydyin jyrkästi.
"Miksi muka? Ei.
Se on nykyään tuskallista."
Shotti korventaa rinnassa viitisen minuuttia.
Vasen puoli turtuu ja alan vapista.
Pitää pieraista tai käydä paskalla. Jotakin tapahtuu.
Ilmeilen oudosti.
Kuvailin sitä tarkasti vaimolleni.
Ja miten hän vastasi?
"Et halua enää pitää hauskaa."
Sanoin kuvailleeni juuri sydänkohtauksen.
"Se on kohtaus.
Kroppani pistää paikat kiinni."
"Et halua pitää kanssani hauskaa -
etkä tehdä juttuja."
Nelikymppisenä ei enää jaksa välittää.
En välitä paskaakaan.
Vaimo haluaa ulos, minä en. "Mene vain.
Ihan totta. En välitä, mitä teet."
En tarkoita mitään ilkeää. En vain välitä paskaakaan.
"Pidä hauskaa!"
Naiset eivät osaa olla välittämättä.
Jos pystyisitte samaan huolettomuuteen,
maailma olisi parempi paikka.
Mutta ette osaa olla välittämättä.
Etsitte aina välittämistä, koska…
Ette pysty käsittämään sitä.
Kerron ongelmanne, naiset. Kuunnelkaa tarkasti.
Nainen suuttuu kunnolla,
jos mies ei reagoi juuri sillä tavalla,
millä odotatte hänen reagoivan.
Toistetaan se.
Naiset, te suututte, kun mies ei reagoi juuri siten -
kuin mielestänne hänen pitäisi reagoida.
Sen takia etsitte aina välittämistä.
Sillä te välittäisitte.
Niin.
"Sinun pitäisi välittää." -Niin.
Sen takia etsitte sitä.
Vaimoni etsii sitä aina.
Hän haluaa ulos.
Hän ei voi vain mennä. "Menen nyt."
"Kiva."
"Minä ja tytöt."
"Selvä."
"Aiomme kai juoda."
"Hyvä on."
"En tiedä, milloin palaan."
"Olen jo nukkumassa."
Hän haluaa, että välitän. En välitä!
"Mene. Kiva, että menet. Saan syödä sipsejä mahan päältä.
En välitä.
"Mene!"
Se ei onnistu.
Siksi nainen haluaa sitä.
Ette millään tajua,
ettemme voi olla yhtä fiksuja kuin te.
Jos nelikymppinen mies lähtee ulos,
hänellä ei ole suunnitelmaa.
Ei tavoitteita eikä aikataulua.
Ei kannata kysellä, sillä vastauksia ei ole.
Tiedän, että epävarmuus voi johtua miehistä -
ja aiemmista miesten teoista,
mutta ne unohtuvat nelikymppisenä.
Emme välitä enää paskaakaan.
Älkää etsikö sitä.
Sanoin kerran lähteväni ulos.
"Lähden ulos." "Minne?"
"En tiedä vielä."
"Keitä tulee?"
"Joku. En tiedä."
"Mitä teette?"
"Yritän selvittää sitä. En tiedä."
"Syöttekö?"
"Toivottavasti. On nälkä."
"Milloin palaat?" "Kun on valmista.
Mitä helkuttia?
Arvioidaanko minua? En minä tiedä!
Mokaan tämän testin. Älä kysele."
En jaksa sitä.
Joskus näkyy syvää epävarmuutta,
joka ei kannata, naiset.
Riitelimme kerran.
Hiton riita.
Ensinnäkin hän kysyi jotain tärkeää.
Sanoin, etten tiedä.
Kun sanomme menevämme ulos,
mietimme asiaa tarkemmin porukalla parkkipaikalla.
Pidämme siellä kokouksen.
"Mitä tehdään?" "Luulin, että sinä tiedät."
"Eikö kukaan tiedä? En jää kuuntelemaan."
Palasin kotiin jo alkuillasta.
"Näin pian? Tapasit naisen."
"En tavannut.
Olin rautakaupan pihalla kolme varttia,
höpisin ja tulin kotiin."
En tykkää riidellä.
Tässä iässä kävelen vain pois.
Se on uusin juttuni.
"Riitele itseksesi.
Palaan myöhemmin.
Toivottavasti väsähdät sillä välin."
Se on juttuni.
Riitelimme aamulla seitsemältä.
Vaimo soitti autoon.
"Joku imee kai kaluasi."
Aamuseitsemältä?
Millainen kunnianhimoinen muija olisi aamuseitsemältä -
imuttelemassa?
Millaisen päivätyöläisen luulet minun tapaavan? Jessus!
Murehditko aamun imuttelijaa?
Mitä luet?
Mikä blogi käskee murehtia imuttelijaa aamuseiskalta?
"Vahtikaa ukkojanne!
Imuttelija lähti liikkeelle seitsemältä!"
"Kiitos, typy."
"Näin sen.
Näin sen turvakamerassa.
Se etsiskelee kaluja."
Tuli alas…
"Näin turvakamerasta, että se etsii kaluja.
Kuljeskelee jossakin."
Koen uskomattomia juttuja.
Vaimoni epävarmuudet helpottivat, kun hän luki ryhmächattini.
Naiset, jos teillä on nelikymppinen mies,
lukekaa hänen ryhmächattinsa.
Tehkää se.
Se kannattaa tehdä.
Alle 40?
Siinä on riskinsä.
Siinä on riskit.
Mutta yli 40? Antaa mennä.
Ette näe niin sekavaa ja rönsyilevää keskustelua muualla.
Ryhmächattini alkavat samalla tavalla.
Ne alkavat hyvin.
"Jou!
Näittekö Rihannan perän?"
"Saamari."
"Voi paska."
"Helvetti."
"Näin sen."
Sitten kysymys.
"Jos voi loppuu, mitä voi laittaa tilalle?"
"Mitä?"
"Voi loppui."
"Mitä muuta?"
"Miten voi loppuu?"
"En minä tiedä."
Taas uusi toteamus.
"Voi saa kihtini ärtymään."
"Kihdin?"
"Milloin sen sait?" "Sain vain."
"En tiennyt kihdistäsi."
"Kerroin siitä teille."
Taas uusi toteamus.
"Mikä se kihti on?"
Joku lisää kuvan.
Selitys kihdistä ja sen oireista.
"Onko sinulla se?"
Sitten viiden päivän hiljaisuus.
Kukaan ei viestittele.
Chatit hiipuvat, kun täyttää 40.
Niitä ei lopeteta.
Kuudentena päivänä joku jatkaa.
"Mikä muu ärsyttää kihtiä?"
Kaverini Joey ei osaa käyttää hymiöitä.
Sen takia vaimo epäili minua.
Joey on vanhempi. Hänellä on kihti.
Härnäämme häntä.
"Kihtinyhverö."
Kiusoittelemme.
Hän hermostui.
"Kyllästyn kiusaamiseenne.
Olette vihaisia, koska pärjään.
Olen terve.
Aion hakea tällaisia."
Hän laittoi viisi munakoisoa peräkkäin.
Sitten…
Sitten kielihymiö ja roiskaus.
Sanoin: "Mitä perhanaa, Joey?
Mistä oikein puhut?
Aiot ottaa viisi kalua poskeen -
ja saada ne roiskumaan."
"En sanonut niin!"
"Sanoitpas."
"Viisi munakoisoa, kieli, roiskaus.
Otat ne poskeen -
ja viet homman loppuun."
Saamarin Joey.
Iän myötä muuttuu suorasukaisemmaksi.
Minulla ja vaimolla on suorat ja rehelliset välit.
Hyvin rehelliset.
Todella rehelliset.
Vaimo sanoi äsken:
"Seksisi ei ole entisellään."
Päin naamaa!
Jumankauta.
Olemme kotonani. Puhun suoraan.
Päin naamaa.
Seksini huononee.
Miten vastasin?
"Sellaista sattuu."
"Sellaista."
En välitä paskaakaan.
41-vuotias ei ehdi panna koko ajan.
Minua väsyttää.
Ei voi menestyä ja olla hyvä panemaan.
Niin. Olen sitä mieltä.
Olen sitä mieltä, enkä peru sanojani.
Ei voi menestyä ja olla hyvä panemaan.
"Valitse: tämä elämä vai hyvä kalu.
Et saa molempia.
En anna molempia. Valitse."
Kun kalu menestyi, olin pennitön.
Panin kyydin eteen. Kaluni menestyi.
Metropolettien takia.
En viitsinyt kävellä. Piti panna hyvin,
jotta sain kyydin.
Philadelphiassa oli kylmä.
Ette tiedä elämästäni. Älkää tuomitko.
Avioliitossa pitää tehdä kompromisseja.
Pitää tulla vastaan.
Sanoin: "Pitääkö petrata seksissä?
Valitse päivä.
Jokin päivä.
Sinä päivänä panen hyvin.
Valitse päivä, jolloin minun pitää panna hyvin."
Hän valitsi joka kuun 8. päivän.
"Selvä.
Ala valmistautua,
sillä painan niin, ettet ole sellaista tuntenut.
Aion polkea oikein kunnolla."
Paineet kasvavat viikkoa ennen.
Se alkaa hermostuttaa.
Kaverini huomasivat sen.
"Pitää panna viiden päivän päästä."
Pitää panna.
Join ananasmehua ja söin selleriä.
En tiedä, mitä minulle tapahtuu.
Hikoilin. "Panen kolmen päivän päästä."
Lasken päiviä.
Kuin NBA-finaali olisi tulossa.
En tiennyt, mistä oli kyse.
Pärjäsin 8. päivänä hyvin.
Panin oikein kunnolla.
Kiitos aplodeista.
Kurjaa, että tunsitte tarvetta taputtaa.
"Onneksi, Kevin!"
Rehellisyys puri ahteriin.
Panin kunnolla 8. päivänä.
Ja naisten tapaan seuraavana päivänä -
hän hinkui lisää.
Emme sopineet sellaisesta.
Tarjosin yhtä päivää.
Muina päivinä saisi kehnoa munaa.
Ei voi odottaa samaa taas.
Olin jo nukkumassa, kun hän tuli puoli yhdeksältä kännissä.
Myöhään.
Hän yritti herättää minut.
"Haluan munaa.
Lisää 8. päivän munaa."
Hän sanoi niin.
"Haluan 8. päivän kalua."
Tiuskaisin: "Näpit irti, hitto vie.
Tulet yöllä herättelemään.
Herätät koirankin."
Vanhempana välittää lemmikeistä enemmän.
"Koira ei ole nukkunut pariin viikkoon,
ja sinä mekastat.
Olen tosi kiukkuinen."
Menin koiran kanssa alas nukkumaan.
"En aio jäädä -
itsekkyytesi seuraan,
kun haluat lisää 8. päivän munaa.
Menetit juuri kuukauden."
Poistin seuraavan kuukauden päivän.
Tiedättekö, mikä naurattaa?
Muiden puheet seksistä.
Se riittää minulle.
Muiden puheet seksistä ovat hauskimpia juttuja.
Veljenpoikien jutut seksistä ovat hauskimpia.
He ovat 21- ja 22-vuotiaita.
Ne ovat huvittavia juttuja.
Hiton hauskoja, vaikka he eivät kerro mitään.
Jutut pitää saada esiin.
Heille pitää asettaa ansa.
He lankeavat joka kerta.
Tokaisen suoraan.
"Ette pane vielä."
He tarttuvat syöttiin.
"Kuka muka?"
He sanovat sen aina.
"Et sanonut minulle seksistä noin.
Minä paneskelen!
Et sanonut sitä minulle.
Anna tulla."
"Sinä et pane.
Ei tuommoinen kakara pane."
"Panen minä."
"Kerro sitten." "En kerro.
Jos kerron, puhut siitä show'ssasi."
"Enkä puhu.
Miksi puhuisin sinusta?
Minulla piisaa vitsejä.
Kerro vain pahin juttusi."
"Etkö tuomitse?" "No en.
Miksi tuomitsisin?"
"Hyvä on.
Pahin tekemäni juttu…
Kävin elokuvissa tytön kanssa.
Hän käski ostaa ison astian popcornia.
Istuin, ja hän leikkasi sen pohjaan reiän -
ja antoi minulle voivoitelun."
Sanoin: "Mitä hittoa?"
Minun piti teeskennellä tietävää.
"Voivoitelu.
Tiedän, mikä se on.
Voivoitelu."
Vanhempana kysyy vääriä asioita.
"Miksi ostit niin ison astian?
Olisit ottanut pienen.
Niillä on 14 dollarin ero."
"Ei kai voita päässyt sisään?
Siitä voi tulla tulehdus.
Sillä lailla saa VID:in.
VID-19 tarttuu, kun voita menee reikään.
Sinne ei halua voita."
Kerroin kotona vaimolle.
"Et usko tätä.
Terrence kertoi nuorten harrastavan voivoitelua."
Vaimo sanoi: "Sekö jatkuu?"
Mietin, mitä hittoa tapahtuu.
"Kuka sinä olet?"
En halua tietää enempää. Lopeta.
Lasteni on parasta olla tekemättä sitä.
Saisin raivarin, jos kuulisin heidän tekevän niin.
Mutta sellaista ei voi kysyä.
Pitää asettaa heille ansa.
Söimme jotain hyvää ruokaa.
Ehdotin vaimolle elokuvaa.
"Voit antaa voivoitelun."
Katsoin tytärtäni.
Tuijotin tiukasti.
Hän ei värähtänytkään vaan söi tyynenä.
Olin erittäin ylpeä isä. Kiitos, Jumala.
Kiitos, ettei tyttäreni tiedä sellaista.
Kiitos.
Sitten poikani sanoi: "Juupa juu."
Hän sanoi niin.
"Osta iso astia, isä.
Et halua voita reikään ja VID:iä.
Et halua sitä uudestaan.
Et halua peräkkäisiä tartuntoja."
Vaimo pakotti viemään treffeille.
Ne olivat illalliset.
En halua leuhkia, mutta vitsissä ei ole järkeä,
ellen kerro.
Kävimme Seinfeldin luona.
Tosi hyvää ruokaa.
Ruoka oli herkullista.
Lopuksi Seinfeld käveli sisään.
"Älkää menkö minnekään.
Teille on luvassa jotain kivaa.
Meillä on tänään tiiliuunipizzaa."
Kaikki sekosivat.
"Mitä? Tiiliuunipizzaa!"
"Mitä?"
Yksi nainen kysyi: "Monellako juustolla?"
Jerry vastasi: "Seitsemällä.
Seitsemällä eri juustolla."
Ihmiset sekosivat.
Kaikki siellä olivat valkoisia.
He alkoivat huutaa: "BOP!"
Mikä hemmetti on BOP?
"BOP!"
Mikä hitto se on?
Valkoinen nainen sanoi:
"Se on tiiliuunissa paistettu pizza."
Ajattelin: "Helkkari.
Voi paska.
Nyt tajuan."
Pizza-asuihin pukeutuneita miehiä ilmestyi huoneeseen.
He jakoivat pizzaa ja puhuivat italiaa.
En osaa italiaa.
Tajusin juuri äsken,
että tämä on rasistista. Anteeksi.
Ihmiset söivät pizzaa sekopäisinä.
"Maistan ne juustot, Jerry.
Maistan juustot."
Haukkasin pizzaani.
Uskomatonta.
Elämäni parasta pizzaa.
Parasta pizzaa.
Siinä oli jotain salaattia. En ollut maistanut sitä.
Sanoin vaimolleni: "Tässä on salaattia.
Maista sitä."
Valkoihoinen nainen sanoi: "Se on rucolaa."
"Mitä?"
"Se on rucolaa."
"Voi hitto."
Haukkasin taas ja hihkuin: "BOP, BOP."
Hieno ilta.
Saamarin upea ilta.
Olin autossa vihainen.
Tiedättekö miksi?
Halusin samaa.
Halusin sellaisen hetken.
Seinfeld tunnetaan tiiliuunipizzatyyppinä.
Hänet tunnetaan siis muustakin.
Halusin samaa.
Minua kiukutti,
sillä rakentajani tekivät hänenkin talonsa.
Minulle ei tarjottu tiilistä tehtyä pizzauunia -
omaan talooni.
Se on mitä suurinta rasismia.
Perhanan rasistista.
Soitin rakennusfirmalle aamulla.
"Saatanan rasistit!
Tarjositte Seinfeldille tiilistä pizzauunia,
mutta ette minulle. Olette rasisteja.
Oikaiskaa asia, tai käy huonosti."
Löin luurin korvaan.
He soittivat: "Mistä te puhutte?"
"Tiedätte. Mustien elämällä on väliä."
Löin taas luurin korvaan.
He tulivat aamulla.
Heillä oli pizzauunin piirrokset.
Viikon sisällä -
talossani oli pizzauuni.
Halusin taas saman kuin Seinfeld.
Kutsuin ystävät kylään.
Aioin pitää samanlaiset kutsut.
Ystäväni söivät.
Astuin esiin Seinfeldin lailla.
"No niin."
"Älkää menkö minnekään,
sillä saatte jotain herkullista.
Meillä on tiiliuunipizzaa."
Kuulin mutinaa.
"Mitä vittua? En syö tiilen päältä pizzaa."
Vieraani olivat mustia.
"Tilaa Domino'sin pizzaa. En syö tuota."
Sanoin: "Tiedän, mitä mietitte.
Montaako juustoa?
Seitsemää eri juustoa."
Lisää mutinaa. "Olen laktoositon. En syö juustoa."
"Sellainen juustomäärä sopii makaroniin.
En syö. Mikä äijää vaivaa?"
Käskin kaikki ulos.
"Pizzauuni on siellä."
Lisää mutinaa. "Siellä on hiton kylmä. En tule."
Mustilla on aina vastaus valmiina.
"En suostu lähtemään ulos."
Sanoin: "Toistakaa perässäni.
BOP, BOP."
Kaverini Jamal nousi ylös:
"Ai, siellä on BOP:ia. Minä tulen."
Na'im kysyi: "Mitä se on?"
Jamal sanoi: "Vanhaa tussua, 'big old pussy'."
Sanoin: "Jamal, ei siellä sitä ole."
"Onpas. Sitä BOP tarkoittaa."
"Ei." "Kyllä, olin kanssasi.
Atlantassa se eukko kysyi,
haluammeko nähdä BOP:n."
Hän kertoi, mitä se tarkoitti.
Annoimme juomarahaa.
"Ei ole pikkuseteleitä, mutta haluan nähdä sen."
Kaikki poistuivat.
En saanut hetkeäni.
En saanut nauttia siitä.
Halusin sen.
Haluan olla tunnettu muustakin kuin maineesta.
Halusin olla Kevin Hart,
tiiliuunipizzatyyppi, mutta se hetki meni.
Piti etsiä uusi harrastus.
Etsin sitä ahkerasti.
Pyöräilin lyhyen aikaa.
Sain kilsoja.
Lopetin sen siitä syystä,
etten tykännyt kalustani trikoissa.
Se näytti klitorikselta.
Se ja pitkät kassit oli huono yhdistelmä.
Ei näyttänyt hyvältä.
Kengät pitää irrottaa, kun pysähtyy.
"Moikka. Mitä kuuluu?"
Autot hidastivat.
"Mitä vitkuttelet? Ala mennä."
Nainen hidasti aamuseitsemältä.
Sanoin: "Häivy. Tiedän, mitä haluat.
Päivätyöläinen. Ala painua.
Täällä ei ole kaluja. Häivy, päivätyöläinen.
Mene siitä."
Rupesin nyrkkeilemään.
Siitä tuli harrastus.
Aloitin sen,
sillä voin kehittyä sen parissa.
Olen parempi joka päivä.
Käyn itseäni vastaan.
Etsin valmentajan.
Hänellä oli ollut kykyjä tallissaan.
Kultainen hansikas -tyyppejä,
juniorien olympiaottelijoita, kevytsarjalaisia.
Sanoin: "Maksan hyvin, jotta valmennat minua."
Hän sanoi: "Teen sinusta parhaan ikinä."
Sanoin sen olevan liikaa.
"Ei, haluan vain olla hyvä."
Hän suostui valmentajaksi.
Hän oli hiton hyvä.
Hän teki minusta hyvän.
Kuulin kaikkea uutta.
Hän vertasi minua nyrkkeilijöihin, joista en tiennyt.
Muistutin kuulemma Lefty Lou Earlia.
"Kevin, tunnetko hänet?" Sanoin, etten tunne.
Hän lupasi tuoda kasetin.
"Onko videonauhuria?"
"Ei ole."
Hän sai minut nauramaan.
Hän teki näin.
Kuin olisin väärässä vuodessa.
"Hitto, ei videonauhuria."
"Miksi sinulla on sellainen?"
Hän kehui jabiani loistavaksi.
"Se muistuttaa salamaa, joka tulee olkapäistäsi.
Salama hemmetin olkapäistäsi."
Hän ehdotti ottelua. Kieltäydyin.
"Entä sparraaminen?" Suostuin.
"Selvä, huomenaamulla kuudelta.
Saat nähdä omat taitosi."
Tulin salille kuudelta.
Siellä oli kokoiseni kaveri.
Puin kypärän ja suojat päälle.
Hän laittoi vaseliinia naamaani ja kypärääni.
Kysyin syytä siihen. "Jotta iskut lipeävät."
"Emme puhuneet… Selvä.
Emme puhuneet lyönneistä.
Tehdään niin, jos kerran haluat."
Sitten hän poistui kehästä.
Sanoin: "Entä tuo?"
"Hän ei tarvitse vaseliinia."
"Selvä."
Outoa, mutta ihan sama.
Annan mennä vain.
Hän sanoi: "Kolme kolmen minuutin erää.
Ei satuteta toista.
Pidetään hauskaa."
Hän huusi: "Ottele varovasti."
Luulin hänen tarkoittavan minua.
Vastasin: "Selvä, valkku."
Ja itsevarmaa naurua.
Olimme kulmissa, ja kello soi.
Halusin näyttää osaavani.
Sen näkee asennostani.
Katsokaa liikkeitäni.
Haara-asento.
Katsokaa jalkojeni liikettä.
Tämä ei ole sipsuttelua.
Näette sen. Hän on tasajaloin.
Hän ei liiku päkiöillä. Löylytän hänet.
Aloin liikkua itsevarmana.
Valmentaja sanoi: "Lopeta pelleily, Kevin. Anna käsien toimia."
Selvä.
"Pyydä, niin sinulle annetaan."
Toivottavasti hänellä on sääkanava,
sillä täältä iskee salama.
Jabia lyödessä otetaan askel.
Ne tehdään yhtä aikaa.
Käännytään. Joka kerta.
Niin se tehdään.
Otan askeleen ja aion kääntyä.
Aion juuri kääntyä.
Ole valmiina. Täältä pesee.
Se on tulossa. Olen tässä,
mutta aion siirtyä tänne.
Siirryn tänne, joten ole valmiina.
Olen tässä, ja juuri sitä ennen…
Hän löi minua.
Näköni sumeni heti.
Sokaistuin heti paikalla.
En nähnyt yhtään mitään.
Lyönnistä voi saada aivovamman tai voi kuolla.
Menetin näköni.
En nähnyt mitään.
Hätäännyin ja käännyin.
On tiedossa, että teen joskus näin.
Alan iskeä taaksepäin. Olen puhunut siitä lavalla.
OIen taakselyöjä. Alan tehdä sitä paniikissa.
Valmentaja huusi: "Heitä jabi, Kevin!"
Huusin: "Miksi, valepukki?"
Se ei ole salama, ellei hän ole myrskyjen jahtaaja.
Sillä tämä on naurettavaa.
Olen täysin sokea.
Olen sokea.
"Soittakaa sitä hiton kelloa."
Kello soi.
Seurasin hänen ääntään kulmaan.
Valmentajani sanoi:
"Mikä on hätänä?" "En näe yhtään mitään."
Hän nosti suojakypärääni.
Lyönti oli saanut kypärän vajoamaan silmilleni.
Olin tuijottanut kypärän mustaa sisäpintaa.
"Mikset nostanut sitä?"
Sanoin, ettei sitä harjoiteltu.
"Laitoit liikaa vaseliinia.
Siksi se luisti.
Se luisti. En halua jatkaa."
"Haluatko luovuttaa?" "En halua,
vaan tehdä jotain muuta."
"Mitä sanot hänelle?"
Sanoin, etten puhu sille tyypille ikinä.
"Asianajajani puhuu hänelle.
Hänelle tulee tästä linnareissu.
Hän hyökkäsi päälleni. Sitä se oli.
Mitä törkein hyökkäys."
Luovutin ja lähdin kehästä.
Enkä palannut sinne.
Päätin myöhemmin katsoa nauhalta Lefty Lou Earlia.
Löysin hänet.
Halusin tietää, kuka hän oli.
Keneen minua verrattiin?
Otteluesitykseni jälkeen -
halusin nähdä, keneen vertaudun.
Lefty Lou Earlilla oli yksi käsi.
Hän oli paranyrkkeilijä.
Hän voitti yhden ottelun 38:sta.
Vastustaja diskattiin.
Hänet tyrmättiin, häntä potkaistiin naamaan.
Siksi hän sai voiton.
Hänellä oli kimeä ääni.
Valmentaja tarkoitti ääntäni,
ei nyrkkeilytyyliäni.
Hän vertasi minua paranyrkkeilijään.
Yksikätiset haukkuvat minua tämän vitsin jälkeen.
"Siitä vain. En minä tiedä."
He eivät jaksa protestoida,
sillä he eivät jaksa pidellä kylttejä.
Heillä on vain yksi…
Heidän on pakko laskea käsi alas.
Yhteistyöllä,
jos käsiä on sopiva määrä pareja,
he onnistuisivat, eivät muuten.
Se on hyvä uutinen.
Ehkä tuo pitää poistaa.
Esitykseni perutaan sen takia.
Ja paskat. Olen kotona. Sanon, mitä lystään.
Se on vitsi.
Vitsi.
Olin iloinen sparrauksen jälkeen, sillä siitä näkyi,
että olin entiselläni.
Aloin sparrata kolarini jälkeen.
Olin vuosi sitten pahassa kolarissa.
Melkein kuolin.
Olin halvaantua. Se oli kurjaa.
Olin sairaalassakin. Mietin juttuja.
Voin sen takia kysyä asioita,
joita ette ole ajatelleet.
Ensimmäinen kysymys: onko teillä perseenpyyhkijä?
Miettikää sitä.
Perseenpyyhkijä.
Joku, joka pyyhkii perseen,
jos loppuelämänne on täyttä paskaa.
Sitä ei mieti ennen kuin sen tarvitsee.
En käynyt vessassa kahdeksaan päivään.
Minulla oli ummetus.
En päässyt kotiin ennen vessakäyntiä.
Kropan piti toimia.
Vierelläni oli joku joka päivä.
Olin yhdeksäntenä päivänä yksin 20 minuuttia.
Silloin tuntui,
että joku heitti vatsaan dynamiittia, joka räjähti.
Pakko mennä.
Pakko päästä vessaan.
En voinut liikuttaa raajojani.
Ketään ei näkynyt.
Painoin nappia. "Apua!
Auttakaa!
Tulkaa auttamaan!"
José ryntäsi sisään.
José oli 60-vuotias meksikolainen hoitaja.
"Mitä nyt, ystävä?"
"José.
Pakko päästä heti vessaan.
Nyt heti."
"Selvä juttu. Minä autan sinua."
José tarttui minuun -
ja nosti minut sängyn vierellä olevalle pytylle.
Sitten José otti kaksi harppausta taaksepäin,
risti kätensä, katsoi minua silmiin -
ja keinahteli näin.
"Voi ei.
Mitä hittoa?
Minun pitää kakata. Miksi jäit siihen?"
Sitten tajusin: "Voi taivas, José aikoo pyyhkiä perseeni.
Olen vajonnut pohjalle.
Olen aivan pohjalla. Tämä ei voi tästä pahentua."
Sanoin niin, ja José päätti piristää minua.
"Ei hätää. Pyyhin sen kunnolla.
Pyyhin sen oikein kunnolla.
Olet hyvissä käsissä. Pyyhin sen oikein hyvin."
En ollut uskoa korviani.
En uskonut, mitä tapahtui.
En pystynyt pidättelemään.
José päätti kannustaa. "Hyvä, hyvä.
Se pitää saada ulos.
Kahdeksan päivää on pitkä aika."
Hoidin asiani, ja José käänsi minut ympäri.
José alkoi pyyhkiä.
Yksi kyynel vieri poskelleni.
Minä itkin.
Itkin, koska raajani olivat tunnottomat.
En tajunnut,
miksi Jumala jätti tunnon ahterin alueelle.
Miksei sekin ollut turta?
Miksi tunsin, mitä minulle tehtiin?
Miksi tunsin, kun José pyyhki perseeni?
Itkin holtittomasti.
José päätti taas puhua.
"Tiedän, että tämä on hullua.
Kuvittele minun tunteeni.
Minä pyyhin Kevin Hartin takamuksen.
Aivan hullua.
Ensimmäinen julkkispeffani."
Tämä on ollut mahtava komediailta.
Tämä oli hieno ilta.
Mukava, intiimi ilta. Jaoimme kaikenlaista.
Aivan erilainen tunnelma. Viihtyisä ja seksikäs.
Sain olla tunnelmassa mukana,
mutta en halua, että lähdette vain naurun kera.
Haluan teille muutakin.
Haluan, että tiedätte minut muunakin.
Minulla on muuta.
Sanon siis,
että olettehan valmiita BOP:hen.
Tuokaa BOP:it. Tuokaa tiiliuunipizzaa kaikille.
BOP! Minulla on teille BOP:ia.
Nähdään.
BOP!
Kiitos paljon. Aivan mahtava ilta.
BOP!
Mitä nyt?
Näin hullua unta. -Jukra.
Se oli hullua. -Ei hätää.
Näin unta, että olin lavalla -
ja sanoin asioita, joita en sanoisi.
Sanoin tytärtäni horoksi ja poikaani tyhmäksi.
En muka pidä yksityiskouluista. Sanoin kasvissyöjiä hulluiksi.
Olin muka Seinfeldin vieraana.
En ole käynyt siellä.
Jatka unia. Näit vain painajaista.
Sitä se vain oli, niinhän? -Niin.
Se oli vain painajaista.
Jatka nukkumista.
Onko BOP tuttua?
Eikö?
OMISTETTU EPÄOIKEUDENMUKAISUUKSIEN UHREILLE
MUSTIEN ELÄMÄLLÄ ON VÄLIÄ
Tekstitys: Kati Karvonen