Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
‎Doamnelor și domnilor, Jim Jefferies!
‎Salut, Boston!
‎Ce faci? Mulțumesc pentru asta. ‎Vă faceți mangă?
‎În seara asta nu beau.
‎Am apă. Nu mai pot ‎să beau ca înainte, da?
‎Obișnuiam să beau zilnic.
‎Beam cinci băuturi zilnic, ‎șapte zile pe săptămână,
‎adică 35 de băuturi pe săptămână.
‎Conform normelor americane, sunt alcoolic.
‎Cică dacă bei peste 20 de băuturi ‎pe săptămână, ești alcoolic.
‎Aiurea!
‎Înseamnă mai puțin de trei băuturi pe zi.
‎Adică o cantitate rezonabilă de alcool.
‎Poți să bei trei băuturi pe zi, ‎nu-i nimic rău în asta.
‎N-ai o problemă cu alcoolul.
‎Două liniuțe de cocaină pe zi nu înseamnă ‎că ești cocainoman.
‎N-ai o problemă cu cocaina, ‎e mai puțin de un gram pe săptămână.
‎Știți de ce nu mai beau așa mult? ‎Fiindcă am deschis o bere
‎și fiul meu, care avea cinci ani, zice:
‎„Tati, iar bei?”
‎La care eu: „De unde a mai ieșit ‎și chestia asta...?”
‎Clar, ieșise din femeia ‎căreia i-am dat o casă, dar...
‎Deci, nu mai beau așa mult.
‎Nu beau pentru că sunt un tată bun.
‎Acum, beau doar o zi pe săptămână,
‎dar tot 35 de băuturi.
‎La asta m-a împins societatea.
‎De aceea, dacă vedeți o femeie ‎de vreo 35 de ani pe la ora 21:00,
‎foarte dichisită,
‎dar cu pantofii în mână, ‎care se împleticește
‎și vomită pe alee, n-o compătimiți.
‎E pur și simplu o mamă bună.
‎A găsit și ea puțin timp liber.
‎Regina Angliei bea ‎patru cocktailuri pe zi.
‎Adică opt băuturi standard pe zi.
‎Asta înseamnă ‎că e alcoolică în toată regula.
‎Înrăită!
‎Întrebare: e o bețivă simpatică ‎sau face urât la băutură?
‎Cam pe al treilea cocktail, ‎începe să se împleticească prin palat:
‎„Philip!
‎Philip!
‎Și Philip zice: ‎„Futu-i, iar s-a trotilat Lizzie.
‎Pregătiți-mi Land Rover-ul. ”
‎Ea se împleticește: „Philip!”
‎Intră într-o cameră
‎și iese cu o coroană pe cap.
‎„Arăt belea!”
‎Să vă zic o poveste.
‎Trebuie să încep prin a vă spune ‎că sunt intolerant la lactoză.
‎Asta înseamnă că nu voi...
‎tolera lactoza.
‎Dacă mănânc lactoză,
‎40 de minute mai târziu, pe ceas,
‎o să mă cac pe mine.
‎Pare mai mult ‎decât o simplă intoleranță, nu?
‎Mă cac pe mine!
‎Ia gândiți-vă. Toți aveți câte o gașcă.
‎Aveți probabil trei, patru prieteni ‎cu care ieșiți.
‎Apoi aveți găștile periferice.
‎Un cretin din grupul vostru aduce ‎prieteni de la muncă, corect?
‎Și există mereu un dobitoc din grupul ăla
‎care te face să le spui prietenilor: ‎„Nu-l tolerez pe ăla.
‎Nu-l pot tolera.” Dar nu e ca și cum, ‎dacă se apropie de tine,
‎te caci pe tine.
‎Deci, dușmanii mei învederați…
‎Sau o fi „înveterați”?
‎Cele două chestii cu care nu mă împac
‎sunt înghețata și brânza.
‎Acum să vă zic ce e tragic.
‎Înghețata și brânza sunt, de asemenea, ‎două dintre chestiile mele preferate.
‎N-am fost mereu intolerant la lactoză.
‎Mi s-a întâmplat la 35 de ani. Acum am 42. ‎S-a întâmplat la a 35-a aniversare.
‎Stăteam jos, ‎mâncam tortul de înghețată Baskin-Robbins,
‎după obicei. Mă înfruptam ‎când Dumnezeu se uită la mine și zice:
‎„Ia zi cum e cu glumele alea cu atei, ‎bulangiule?”
‎Acum nu mai pot mânca înghețată și brânză.
‎Dar uitați ce e.
‎Tot mănânc înghețată și brânză.
‎Știind prea bine că o să mă cac pe mine,
‎tot o fac.
‎De fapt, după o masă copioasă,
‎mănânc o lingură de înghețată,
‎fiindcă știu că o să scot totul afară.
‎Vedeți? Sunt un geniu.
‎Asta e dieta Jefferies. ‎Puteți s-o aplicați acasă.
‎Deci, încă mănânc înghețată și brânză,
‎dar nu le mănânc afară, în sălbăticie.
‎N-o să mă vedeți pe stradă ‎cu un con de înghețată în mână.
‎Nu. Le mănânc acasă,
‎înconjurat de cei care mă iubesc ‎și mă respectă.
‎Acasă știu unde e toaleta, ‎câtă hârtie igienică avem
‎și sunt gata să-i dau bătaie.
‎Deci, deși sunt intolerant la lactoză,
‎se poate susține că o tolerez.
‎Exact așa cum tatăl meu...
‎nu urăște homosexualii…
‎ci e doar intolerant față de ei.
‎Tatăl meu e un bărbat de 78 de ani ‎din Australia rurală
‎și, când eram mic, ‎mai scăpa câte o insultă homofobă.
‎Când era tânăr, ‎homosexualitatea era o boală psihică.
‎El e un produs al mediului său.
‎Dar, acum doi ani, ‎în Australia s-a ținut un referendum
‎pentru legalizarea căsătoriilor gay ‎și tata a votat „Da”.
‎Și asta pentru că am vorbit cu el ‎și i-am zis:
‎„Tată, așa e corect.” La care tata zice:
‎„Păi da, merită să fie ‎la fel de nefericiți ca noi, restul.”
‎Acum, datorită acestei unice dovezi ‎de gândire progresistă
‎din viața lui, tata crede ‎că e un stindard al dreptății sociale.
‎Face mereu afirmații de genul:
‎„N-am o problemă cu homosexualii.
‎Să facă ce vor la ei acasă, ‎în spatele ușilor închise,
‎cât timp nu încearcă să mă implice.”
‎Și eu îl întreb mereu: ‎„Au încercat vreodată să te implice?”
‎Există vreun scenariu...
‎în care doi tipi gay ‎din suburbiile din Sydney,
‎unul legat de pat, cu o bilă în gură,
‎celălalt cu pumnul lubrifiat, ‎gata de penetrare,
‎și când e cât pe ce să intre, ‎primul tip face...
‎„Ce spui, amice?”
‎„Poate ar trebui ‎să-l implicăm pe Gary Jefferies.”
‎„Genială idee! ‎De ce nu m-am gândit la asta?”
‎Își dezleagă partenerul.
‎Se urcă în Honda Civic și pleacă.
‎E o seară de vineri în Sydney și plouă,
‎trebuie să ocolești portul, ‎traficul e oribil.
‎Le ia o oră și un sfert. ‎Ajung acasă la tata.
‎Tata se uită la un meci de rugbi.
‎Aude o bătaie la ușă.
‎„E a doua oară pe luna asta!
‎V-am spus să nu mă implicați.”
‎Am fost în turneu la Sydney anul ăsta ‎și am făcut gluma asta.
‎Tata era în public
‎și și-a adus toți amici de bowling.
‎Tata joacă zilnic bowling pe gazon.
‎E un fel de curling, dar cu o bilă și... ‎Înțelegeți voi.
‎În fine, și-a adus opt prieteni și toți
‎aveau între 70 și 90 de ani.
‎Au venit toți.
‎Vine tata în culise, ‎unde toți se pileau cu bere.
‎Vine tata și zice: ‎„Mi-a plăcut spectacolul, a fost bun.
‎Acum faci altfel de glume.
‎Dar gluma cu mine ‎și cei doi tipi gay nu mi-a plăcut.”
‎Nu înțelegeam de ce
‎și s-a dovedit că motivul supărării lui
‎nu era că am sugerat ‎că și-ar fi tras-o cu doi tipi,
‎ci că amicii lui au aflat ‎că a votat „Da” pentru căsătoria gay.
‎Și acum…
‎Acum, toți amicii lui fac mișto de el.
‎Când se încheie la șireturi, încep:
‎„Te însori cu mine, Gary?”
‎Chestia cu tata e că se străduiește.
‎La vârsta lui, ‎încă încearcă să fie progresist
‎și toate cele. ‎Iată care e problema cu tinerii.
‎Deci e în culise, bea câteva beri, ‎a votat „Da” pentru căsătoria gay.
‎Toată lumea îl tachinează.
‎Apoi, tata, la 78 de ani,
‎spune „Da, n-am o problemă cu gay-i. ‎Îmi plac.
‎Dar nu știu ce să zic de transsexuali.”
‎Apoi un cunoscut începe:
‎„Ești transfob.”
‎Și eu zic: „Ia calmați-vă toți.
‎Calmați-vă. Omul abia s-a obișnuit ‎cu gay-i.”
‎Lăsați-l să facă turul de onoare.
‎O să-l sperii, fraiere.
‎Lasă-l să fie bătrân”. Tata zice:
‎„Gay-i sunt în regulă.”
‎„- Dar gagicile cu penis? ‎- Du-te-n mă-ta!”
‎E vorba de chestia cu progresismul
‎și a fi ‎woke‎ și alte tâmpenii, nu?
‎Generațiile tinere, milenialii, ‎ratează ocazia
‎de a lăsa bătrânii să fie bătrâni. ‎Tot vor muri mâine-poimâine, nu?
‎Nu-i mai faceți pe toți ‎să se miște cu viteza voastră.
‎Oamenii se străduiesc.
‎Uite care e chestia cu milenialii.
‎Sunteți cei mai răi din istoria omenirii.
‎Absolut oribili.
‎Sunteți un soi îngrozitor.
‎Și nici măcar nu vă învinovățesc,
‎e pur și simplu vina societății.
‎Aveți rețele de socializare. ‎Orice gând imbecil vă trece prin cap
‎ajunge sub formă de comentariu.
‎Ce fel de cretini sunteți?
‎De exemplu,
‎dacă vă faceți mai mult ‎de trei selfie-uri pe săptămână,
‎încetați odată.
‎Ideea de a-ți face un autoportret foto
‎nu-i o formă de boală psihică?
‎Ăsta e un lucru nociv în sine.
‎Dar faptul că, atunci când faci poza, ‎te gândești imediat
‎că și alți oameni vor s-o vadă...
‎Sunteți absolut îngrozitori!
‎Am încercat să ies cu voi la întâlniri. ‎E un adevărat coșmar!
‎Nu-mi pasă cât de fină e pielea ta,
‎prefer oricând un vârstnic ‎cu o atitudine mai bună.
‎Relațiile cu milenialii...
‎Cândva, întâlnirile erau frumoase, ‎mergeai pe plajă
‎și contemplai apusul.
‎Nu, asta nu ne mai place. ‎S-a dus dracului și apusul
‎din cauza pozițiilor voastre de yoga, ‎în timp ce întreb disperat:
‎„A ieșit bine poza?”
‎Ferească sfântul să trec ‎pe lângă un zid pictat cu niște aripi,
‎că asta mi-ar distruge toată ziua.
‎Uite care e chestia cu voi. Sunteți...
‎cea mai progresistă generație din istorie. ‎Așa e.
‎Sunteți cea mai progresistă generație ‎din istorie.
‎Dar uite care e treaba.
‎Fiecare generație dinaintea voastră
‎a fost cea mai progresistă generație ‎din istorie.
‎Nu sunteți speciali.
‎Într-o zi, pe nesimțite, ‎peste vreo 40 de ani,
‎voi veți fi bătrânii închistați.
‎Nu vă așteptați la asta, nu?
‎Veți vorbi cu prietenii voștri:
‎„Nu înțeleg tineretul din ziua de azi.
‎În tinerețea mea, femeile aveau penisuri, ‎bărbații aveau vagine
‎și totul era foarte normal.
‎Dar nepotul meu spune ‎că identitatea lui e de asiatică,
‎vrea să fie negru ‎și să se însoare cu un robot
‎și nu accept așa ceva.”
‎Deci ce vreau să spun e...
‎că nu pot mânca brânză.
‎Așadar...
‎nu pot. Nu-mi face bine.
‎Deci...
‎Am fost la o întâlnire o tipă.
‎Fusesem la șase sau șapte întâlniri cu ea.
‎Și am dus-o la un restaurant ‎cu degustare de meniu.
‎Un restaurant de fițe, cu stele Michelin
‎unde au 11 sau 12 feluri. ‎E o manevră bună.
‎Dacă vreți să scoateți o fată în oraș,
‎duceți-o la o degustare de meniu.
‎Altfel, eu mănânc prea repede,
‎apoi stau acolo ‎și să mă uit cum ea încearcă...
‎Și-mi zic: ‎„Cât o să mănânc din mâncarea ei?”
‎La o degustare de meniu,
‎chestia genială la un restaurant de fițe ‎e că n-ai pauze în conversație,
‎fiindcă guști atâtea feluri de mâncare.
‎„Ăsta mi-a plăcut. ‎Nu mi-a plăcut felul numărul trei,
‎dar mi-a plăcut felul șapte. ‎Oare ce mai urmează?”
‎Conversația decurge ușor.
‎Acum...
‎am încercat să fac asta în Kansas.
‎E foarte greu de explicat…
‎cum arată o masă gustoasă. ‎Ei pur și simplu...
‎nu-și pot imagina. Eu zic:
‎„Știi cum e când te duci ‎la un restaurant de fițe?
‎Gândește-te la cea mai gustoasă masă ‎din viața ta.
‎Apoi, un tip strigă „Costiță!”
‎Eu zic: „Da, costița e bună.
‎Dar gândește-te la ceva mai bun ‎decât costița.”
‎El se gândește și zice:
‎„Două costițe!” Și eu: „Așa, frate!”
‎Deci restaurantele astea...
‎sunt foarte snoabe, nu?
‎Fiecare fel de mâncare include o spumă, ‎o reducție
‎și un sufleu. ‎Există mereu un ou de prepeliță
‎și o trufă.
‎Mereu cu oul de prepeliță. ‎Oul de găină ce are?
‎Când merg la supermarket ‎să iau carne de pasăre,
‎nu mă întreb niciodată: ‎„Ce mâncăm diseară, prepeliță sau pui?”
‎De unde dracu' iau ‎toate ouăle alea de prepeliță?
‎Dacă mă gândesc bine, nu-s sigur...
‎că am văzut vreodată o prepeliță.
‎N-am zis niciodată: „Să mor eu, ‎ce de prepelițe în seara asta!
‎Mai bag mașina în garaj, ‎că mi-o găinățează.
‎Ale dracu' prepelițe!”
‎Deci ai mereu reducție, sufleu și spumă ‎lângă oul de prepeliță cu trufă deasupra.
‎Iar primul fel se numește ‎mereu ‎amuse-bouche.
‎Amuse-bouche‎-ul nu e niciodată în meniu.
‎Ideea e că înfuleci mâncarea asta fițoasă
‎menită să-ți dai seama ‎cum ar putea fi restul mesei.
‎Te face să spui: „Mâncăm, deci.
‎Înțeleg ce se întâmplă.
‎E o porție mică din ceva mai mare.”
‎Ca și cum, înainte să veniți la spectacol,
‎v-ați dus la un club mai mic de comedie
‎și ați văzut un schechi de cinci minute.
‎Ca să vă dați seama ce va face Jim.
‎Și mereu chelnerul e un francez bulangiu.
‎Pot spune pe Netflix ‎că francezii-s niște bulangii.
‎Vă uitați măcar? ‎Pe Netflixul vostru franțuzesc?
‎În fine, mereu e un francez cretin.
‎Vine și primul fel e servit mereu
‎pe o lingură albă de ceramică
‎cu reducția, sufleul, spuma,
‎oul de prepeliță și ceva deasupra.
‎Se apropie de tine, ‎extrem de îngâmfat, și zice:
‎„E timpul pentru ‎amuse-bouche.”
‎Apoi: „Maestrul bucătar a pregătit ‎asta pentru dv.”
‎Și tu dai aprobator din cap: ‎„Ce bine, maestrul bucătar!”
‎când ar trebui să fii mârlan ‎și să-i zici:
‎„Maestrul bucătar, zici?
‎Ai auzit, iubito? ‎Azi gătește maestrul bucătar.
‎Credeam că picoloul s-a întrecut pe sine, ‎dar, să-mi trag una,
‎cred că ne așteaptă un ospăț.”
‎Și apoi are tupeul ‎să-ți spună cum să mănânci.
‎Zice: „Maestrul bucătar recomandă ‎să introduceți lingura în gură,
‎să luați o singură îmbucătură,
‎să lăsați oul de prepeliță să explodeze ‎peste spumă, sufleu și reducție
‎și să înghițiți.”
‎Când ar trebui să-i spui: ‎„Bine că ne-ai instruit tu, cretinule!
‎Eu n-aș fi știut ce să fac.
‎O lingură, zici?
‎O lingură? Aș fi...”
‎Treci prin asta, ‎apoi urmează încă două feluri.
‎Apoi există mereu un fel care conține...
‎Ingredientele pe care le folosesc nu sunt ‎cele pe care vrei să le mănânci, nu?
‎Dacă ai cumpăra carne de porc ‎de la supermarket
‎și ai vrea ceva mai scump, ‎ai alege filé de porc
‎sau un cotlet. ‎În aceste restaurante, auzi mereu:
‎„Acesta e rinichiul chestiei
‎și unghia copitei.
‎Și primiți șoriciul din ochiul porcului,
‎din orbita porcului.”
‎Și-ți zici: „Da, dieta mea nu include ‎suficiente orbite.”
‎La sfârșit, zici: „Mănânc măduvă,
‎nici nu știam că sunt mare fan măduvă.”
‎Și toate-s niște porcării nesănătoase.
‎Mă simt mereu mai gras după...
‎Fiindcă filmez un program special,
‎am slăbit trei kilograme într-o săptămână
‎pur și simplu înfometându-mă și...
‎Provin dintr-un lungă spiță ‎de oameni grași.
‎Familia mea e plină de grași.
‎Motivul pentru care am slăbit sunteți voi,
‎publicul, și comentariile voastre ‎de pe internet.
‎Fără voi și cuvintele voastre înțelepte
‎aș fi gras ca dracu', ‎dar slavă Domnului că ați intervenit voi
‎și m-ați criticat de mi-au mers fulgii.
‎Nu aprob stigmatizarea obezității,
‎dar într-un fel o aprob.
‎Nu-s de acord să stigmatizezi oamenii, ‎dar nu știu de ce
‎societatea noastră a ajuns în punctul
‎în care grașii sunt imuni la stigmatizare,
‎spre deosebire ‎de toți ceilalți dependenți.
‎Mama a murit din cauza obezității ‎sub privirile mele.
‎Ascundea mâncare, a continuat să mănânce, ‎mințea că nu mănâncă
‎și a murit din cauza asta. ‎Am văzut cu ochii mei.
‎Dar, în mod inexplicabil, ‎trebuie să le zicem grașilor:
‎„Fii tu însuți! Arăți grozav.”
‎Orice altă adicție ‎din societatea noastră e stigmatizată.
‎Fumezi o țigară. ‎Nu credeți că fumătorii se rușinează?
‎Nu credeți că fumătorii trag fum ‎în plămâni și-și zic:
‎„Sunt un rahat. Sunt părinte, ‎ce naiba fac cu viața mea? ”
‎Nu trebuie să li se spună: „Puți.
‎Te sinucizi. Ieși afară!
‎Există un țarc pentru oameni ca tine.”
‎Dependenții de cocaină.
‎Credeți că ei nu se rușinează?
‎De fiecare dată când trag o linie,
‎efectiv trebuie să se uite în oglindă.
‎Nu încurajezi un dependent ‎de metamfetamină care-și scurmă coșurile:
‎„Fii tu însuți!
‎Viața ta e grozavă!”
‎Dar trebuie să vedem ‎cum oamenii se îngrașă
‎și să-i complimentăm? Ei bine, nu!
‎Ar trebui să fie ca fumatul. ‎Când un grăsan intră într-o gogoșerie,
‎vânzătorul ar trebui să-i poată spune:
‎„Va trebui s-o mâncați afară.”
‎El iese afară cu gogoașa…
‎într-o zonă special delimitată.
‎Să le facem țarcurile mici, ‎ca să aibă un stimulent.
‎Poate sta acolo cu alți grași, ‎care se uită unul la altul și zic:
‎„Mai știi când aveam voie ‎să mâncăm în avion?”
‎În fine, continuăm meniul ‎cu felul numărul cinci.
‎Restaurantele de fițe ‎au mereu un fel cu ‎foie gras.
‎Foie gras‎-ul e delicios.
‎Ani de zile n-am știut ce e. ‎Îmi plăcea și gata.
‎E o chestie cărnoasă și untoasă, ‎ceva delicios.
‎Apoi am văzut un clip. ‎Știți cum se face ‎foie gras‎-ul?
‎Se ia o gâscă ‎și i se imobilizează picioarele,
‎apoi i se trage gâtul în sus, așa,
‎apoi se ia o „pâlnie de ‎foie gras”,
‎o pâlnie cu un tub mare și lung, ‎și i-o îndeasă pe gât
‎până când gâsca arată ‎ca o înghițitoare de săbii.
‎Apoi o hrănesc forțat cu boabe ‎zi și noapte.
‎După aceea, îi leagă ciocul
‎ca să nu poată vomita mâncarea.
‎Din cauza asta, gâsca face ciroză,
‎iar ficatul ei se îngrașă ‎și se îngălbenește,
‎iar asta îi dă gustul untos.
‎Marea mea întrebare e…
‎ce cretin o fi descoperit chestia asta?
‎Care a fost primul ‎care le-a zis amicilor lui:
‎„Măi băieți...
‎torturam gâște,
‎ca de obicei,
‎și n-o să vă vină să credeți ‎ce efecte secundare delicioase are.”
‎Dezaprob cruzimea față de animale,
‎dar cine crede că nu ar trebui ‎să mai testăm pe animale?
‎În regulă.
‎Oamenii ăștia se numesc „idioți”.
‎Dacă ești un idiot ‎care tocmai a aplaudat
‎că n-ar trebui să existe teste pe animale, ‎ești un cretin.
‎Nu cred că ar trebui să testăm pe animale ‎ceva frivol ca produsele de machiaj.
‎Dar când vine vorba de medicamente,
‎ce altă opțiune avem?
‎Hai să ne gândim la ceva simplu, ‎cum ar fi crema antiacneică.
‎Nu poți să iei un castravete,
‎să dai crema aia pe castravete și să zici:
‎„N-are efect pe castravete.
‎E bună pentru oameni. ”
‎Trebuie să începi cu un șoarece, nu?
‎O dai pe șoarece, șoarecele se dizolvă.
‎„Prima cremă nu e bună.”
‎Apoi iei altă cremă.
‎Și șoarecele ăla se înmulțește ‎ca un ‎mogwai‎ stropit cu apă.
‎„E mai bună... decât prima cremă.
‎Dar încă nu e ce trebuie.”
‎Apoi iei una care funcționează ‎și zici: „Asta e bună.”
‎Apoi iei un șobolan. Apoi iei un iepure.
‎Apoi iei o pisică, un câine, o primată,
‎un om fără adăpost, un student, apoi noi.
‎Așa obținem medicamentul.
‎Trecând mai departe, ‎ajungem la felul numărul șase.
‎Chelnerul aduce un cărucior.
‎Căruciorul are în vârf un capac rotund.
‎Deci vine cu chestia asta cu capac.
‎A cărat celelalte feluri, ‎dar acum îi trebuie cărucior.
‎Scoate capacul ‎și dezvăluie tot felul de brânzeturi.
‎Și zice: „Următorul dv fel e ‎fromage.”
‎Nu-mi place asta.
‎Nu-mi place că-i zice „fromage”.
‎Știu că e o bagatelă, dar mă deranjează.
‎O face ca experiența culinară ‎să fie mai franțuzită.
‎Putea să spună „brânză”, ‎că doar știe cuvântul.
‎N-a vorbit decât în engleză, ‎apoi a trebuit să spună „fromage”.
‎Dă-l în mă-sa!
‎Vrei să spui că a învățat toată engleza,
‎mai puțin un cuvânt?
‎Nu-mi place asta.
‎Vă zic sincer, show-ul ăsta e înregistrat ‎și mă bucur să afle lumea întreagă.
‎Cel mai tare dintre grupurile sociale ‎îi urăsc
‎pe italo-americani.
‎Ăsta e un spectacol de comedie,
‎deci dacă se află în această sală ‎italo-americani,
‎să știți că nu sunteți bineveniți.
‎Sunteți niște oameni îngrozitori.
‎Alegeți dracului un accent. ‎Fie italian, fie american,
‎dar n-o mai scăldați atât.
‎Ești într-un restaurant italian, ‎chelnerul pare normal,
‎apoi se transformă, nu?
‎Într-un restaurant italian, tipul va zice: ‎„Vă place mâncarea?
‎Mama mea obișnuia ‎s-o prepare cu‎ mozarell...”
‎Și tu zici...
‎Ce naiba s-a întâmplat cu cuvântul ăla?
‎E ca și cum a avut un AVC ‎în mijlocul cuvântului.
‎Mozzarell...
‎Du-te-n mă-ta!
‎De asta trebuie să-i laud pe asiatici.
‎Îmi plac asiaticii.
‎Ei aleg un accent și se țin de el.
‎Asiaticii fie au accent asiatic, ‎fie american.
‎N-o tot scaldă.
‎Într-un restaurant asiatic, ‎n-o să-l auzi pe chelner:
‎„V-a plăcut? Încercați și cu ‎soy-soy.‎ ”
‎Nu fac asta niciodată.
‎Deci bravo, asiaticilor. Felicitări.
‎Oricum, deci vine chelnerul ‎cu căruciorul ăla cu brânză.
‎Sunt niște brânzeturi moi, Camembert,
‎Brie și mai știu eu ce.
‎Cele mai periculoase brânzeturi.
‎Mă uit la brânză. Tipa nu știe ‎că am intoleranță la lactoză.
‎Mă uit la brânzeturi, ‎mă uit la chelner și zic:
‎„Cât timp...
‎mai durează restul mesei?”
‎El zice: „Cam 20 de minute.”
‎Calculez: „20 de minute. ‎Fac 15 minute cu mașina.
‎Bagă mare cu ‎fromage-ul.”
‎Am luat un platou mare cu brânză ‎și l-am înfulecat.
‎Am mâncat tot. Mai avem două feluri,
‎două deserturi.
‎Unul dintre felurile de desert
‎s-ar fi putut numi simplu „lactoză”.
‎Era un ‎crumble‎ de lactoză, ‎lângă o spumă de lactoză,
‎cu o reducție de lactoză, ‎o cupă de înghețată,
‎apoi au ras niște ‎crumble‎ cu lactoză ‎deshidratat
‎și l-au presărat pe deasupra.
‎Mă uit la desert și zic:
‎„Dacă-i bal, bal să fie.”
‎Și am mâncat și castronul cu lactoză.
‎Nu v-am zis ‎că fata cu care eram la întâlnire
‎e foarte scundă și slabă.
‎Cam pe la felul șase renunțase.
‎Am mâncat și platoul ei de ‎fromage.
‎Și castronul ei cu lactoză.
‎Acum lactoza îmi curge prin vene.
‎Urmează inevitabilul.
‎Știu asta, stau acolo și zic:
‎„Bun, totul e în regulă.”
‎O ascult și zic: „Da, interesant.”
‎Apoi vine chelnerul și ne întreabă
‎dacă vrem cafea. Eu spun:
‎„Nu!
‎Doar nota, vă rog.”
‎Îmi aduce nota ‎și urma să mergem la mine acasă.
‎Fusesem deja la câteva întâlniri ‎și mergeam mereu la ea.
‎Era prima seară când urma ‎să mergem la mine.
‎Asta m-a bucurat, ‎fiindcă știu unde sunt toaletele,
‎distanța până la ele, ‎tot felul de dichisuri.
‎Fiindcă urma să mergem la mine, ea zice:
‎„Trebuie să ne oprim la farmacie…
‎am nevoie de o cremă, un fel de loțiune.”
‎Eu zic: „Ai nevoie, zici?
‎Sigur nu-i vorba de o dorință?”
‎Ea zice: „Nu, am nevoie de ea.”
‎Zic: „Nu cred că știi diferența ‎dintre dorințe și nevoi.
‎Dacă ai nevoie de ea,
‎înseamnă că vei muri…
‎dacă n-o ai. Deci…
‎Ai nevoie de ea?”
‎Ea a susținut că are nevoie.
‎Așa că ne-am dus la farmacie.
‎Și ajungem acolo.
‎Intrăm în farmacia Rite Aid
‎unde era un perete cu loțiuni ‎și alte alea.
‎Spunându-mi că are nevoie de ea, ‎credeam că știe ce să cumpere.
‎Dar ea a început să se uite la creme,
‎iar eu făceam dansul ‎„simt că mă cac pe mine”.
‎Și ea nu se putea decide.
‎Treaba era că trebuia să-și ia o loțiune.
‎Nu înțeleg care e chestia
‎cu loțiunile și femeile.
‎Am locuit cu șase iubite în viața mea.
‎Am locuit cu șase femei
‎și toate șase m-au părăsit.
‎Și, mai devreme sau mai târziu, ‎o să mă învinovățesc.
‎Dar nu azi.
‎Acum...
‎Acum, fiecare femeie cu care am locuit
‎are un ritual nocturn, în care...
‎Și eu am un ritual de culcare. ‎Mă duc la toaletă,
‎mă piș, mă spăl pe dinți, mă culc.
‎Recent, m-am prins ‎că le pot face în același timp.
‎În timp ce mă piș mă spăl pe dinți ‎și scuip așa...
‎Chestia cu femeile e că intrați în baie
‎timp de 20 de minute și închideți ușa.
‎Apoi ieșiți
‎și ultimul lucru pe care-l faceți e ‎să vă ungeți cu ceva.
‎Apoi faceți așa.
‎Apoi vă băgați în pat ‎și-mi spuneți ce am greșit în ziua aia.
‎Asta e mica voastră rutină nocturnă.
‎Nu știu ce se întâmplă în camera aia,
‎dar presupun că nu poate fi de bine,
‎presupun că vă acoperiți ‎din cap până-n picioare
‎cu un fel de loțiune care vi se pare ‎vitală pentru existența voastră.
‎Eu am 42 de ani.
‎Port machiaj la serviciu.
‎Când sunt la televizor, mă machiază.
‎Nici măcar nu-l șterg. ‎Mi se dă un șervețel umed
‎și eu zic: „Nu-i nevoie.”
‎Într-o săptămână se șterge, ‎apoi mă machiază la loc.
‎În afară de asta, ‎am purtat protecție solară,
‎dar nu m-am mai dat în viața mea ‎cu altceva pe față.
‎Se pare că sunt alcoolic.
‎Am fost fumător înrăit.
‎Am fost dependent de cocaină.
‎Iar pielea mea e impecabilă, să mor eu.
‎Și știți de ce?
‎Pentru că pielea mea a învățat ‎de la o vârstă fragedă...
‎că nu se poate baza pe mine.
‎Pielea mea știa că nu o voi ajuta,
‎așa că a zis: „Bine...
‎Va trebui să ne producem propriile grăsimi ‎dacă e nu se ducă totul dracului.”
‎În timp ce pielea femeilor...
‎Pielea lor...
‎Zilnic, pielea femeilor face:
‎„N-am primit cremă specială!”
‎Și de asta îmbătrâniți atât de urât.
‎Da, nu fac...
‎așa multe glume misogine ca pe vremuri,
‎dar îmi place să mai inserez câte una.
‎E ciudat, că pe vremuri făceam mai multe.
‎Dar s-a întâmplat că, ‎în societatea noastră,
‎lumea a început să se enerveze pe mine ‎pentru că nu știa că glumesc.
‎Chiar dacă în fișa postului meu scrie...
‎că e posibil să fi glumit.
‎Asta pățesc acum comedianții. ‎Am ajuns inamicii numărul unu.
‎Ori de câte ori facem o glumă
‎care nu vă place, începeți: ‎„De ce ai spus asta?”
‎La fel în interviuri: ‎„De ce ai spus asta?”
‎Și zic: „Credeam că e amuzantă.”
‎E de-a dreptul absurd.
‎Am probleme acum cu glume ‎pe care le-am făcut acum zece ani.
‎Mă sună lumea: ‎„Ai spus gluma asta acum zece ani.”
‎Dacă limita e aici, ‎treaba noastră de comedianți
‎e să mergem până la limită.
‎Să riști. Să pariezi, dacă vrei.
‎Ce se întâmplă când pariezi?
‎Nu câștigi mereu.
‎Altfel nu s-ar numi „joc de noroc”.
‎Deci acum mergem până la limită,
‎ceea ce e OK. În programele mele ‎speciale am glume trecute
‎prin standarde, practici și avocați,
‎au ajuns pe Netflix, ‎apoi voi vă uitați ani mai târziu
‎și vă înfuriați. Păi duceți-vă dracului!
‎Pentru că...
‎Pentru că... atunci când am spus gluma,
‎limita era aici și era acceptabilă social.
‎Acum ați mutat limita aici, ‎așa că nu mă mai duc acolo,
‎dar limita e aici.
‎Dar nu te poți supăra, ‎pentru că ai mutat limita
‎și gluma mea era aici.
‎Și apoi ai tupeul să-mi ceri să mă scuz
‎pentru un căcat de glumă.
‎Voiam ca gluma să prindă. ‎Câteodată spui o glumă
‎și nu prinde.
‎Apoi auzi: „De ce ai făcut asta? ”
‎„Am încercat să fac gluma, ‎dar n-a prins
‎și acum sunteți supărați pe mine.”
‎E ca și cum un pilot ar izbi ‎un avion de un munte.
‎Nu-l întrebi: „De ce ai făcut asta?”
‎El va zice: „Am vrut să aterizez ‎în siguranță.
‎Dar se pare că am dat greș.
‎Dar nu m-am trezit de dimineață ‎cu gândul să-l fac praf!”
‎M-am uitat la show-ul lui Dave Chappelle.
‎Mi s-a părut supertare.
‎A fost mortal.
‎Și oamenii s-au supărat ‎pe tot felul de glume de-ale lui.
‎Uitați care-i treaba.
‎Nu mi-au plăcut toate glumele ‎din show-ul lui.
‎Cu unele afirmații de-ale lui ‎nici măcar n-am fost de acord.
‎Dar știți ce s-a întâmplat? ‎Glumele care nu mi-au plăcut
‎le-am trecut cu vederea, ‎că nu-s vreo mimoză.
‎Și le-am ascultat pe cele ‎care chiar mi-au plăcut.
‎El a zis că nu crede ‎că Michael Jackson futea copii.
‎Eu cred că Michael Jackson futea copii.
‎Aici îl contrazic pe Dave.
‎Mulți nu mai ascultă muzica ‎lui Michael Jackson.
‎Spun: „Nu mai ascult.”
‎Eu încă o ascult.
‎Dar ascult doar Jackson 5.
‎Fiindcă, dacă pe vremea aia futea copii,
‎se cheamă că experimenta ‎și nu e nimic rău în asta.
‎Îi ascult muzica ‎până la ‎Blame It on the Boogie‎ și gata.
‎Deci, uite...
‎Ce încerc să vă zic....
‎e că nu s-a putut decide asupra cremei.
‎Se uită la tot felul de creme,
‎eu fac dansul „mă cac pe mine”.
‎Și mă gândesc: „Trebuie să mă cac”.
‎Există o toaletă în spatele farmaciei
‎și mă duc îndrept tiptil spre ea. ‎Acum trebuie să vă zic...
‎că tipa e misofobă. ‎Acest aspect e vital pentru poveste.
‎S-ar putea să avem aici pe unii ‎care se identifică ca misofobi
‎și mesajul meu pentru ei e ‎să se ducă dracului.
‎N-am întâlnit niciodată ‎o persoană interesantă
‎care să fie misofobă.
‎Sunteți niște cretini plictisitori ‎care ne bateți la cap
‎cu cât de misofobi sunteți.
‎Misofobia voastră contribuie din plin
‎la personalitatea voastră de căcat.
‎Cum îndrăzniți ‎să ne considerați bolnavi pe toți?
‎Când e să dăm mâna, ‎spuneți: „Nu pot, fiindcă...”
‎Când gătești cu un misofob,
‎arunci niște resturi la gunoi
‎și-i zici: „Poți să arunci gunoiul?”
‎La care el: „Aș vrea, dar nu pot...
‎că sunt misofob. ”
‎Și zici: „Nouă ne place. ‎Uite, ling și coșul...”
‎Nu sunteți speciali.
‎Că veni vorba,
‎să-i ia dracu' și pe ăia ‎alergici la arahide.
‎Nu spun că nu există oameni ‎cu alergii severe la arahide.
‎Chiar există. Sunt oameni care vor muri ‎dacă mănâncă o arahidă.
‎Vreau să spun doar ‎că e problema voastră.
‎Noi, restul, nu trebuie să fim implicați.
‎Ați fost vreodată într-un avion ‎și ați auzit:
‎„Azi nu vom servi arahide,
‎fiindcă un pasager are ‎o alergie severă la arahide.”
‎Și-ți zici: ‎„Bun, atunci nu le da arahide.”
‎Cât de neajutorați să fie oamenii ăștia?
‎„Știu că mă va ucide, dar e sărată ‎și delicioasă...”
‎Oare ce cred ei că vom face?
‎Vom merge la stewardesă: ‎„Mă scuzați, cine are alergie la arahide?”
‎Ce crezi că se întâmplă ‎dacă lângă tine cineva mănâncă o arahidă?
‎Vor ajunge în aer particule de arahide?
‎Doar știți că avioanele astea zboară ‎toată ziua.
‎Între zboruri, le curăță superficial.
‎Credeți că au o mașinărie specială ‎care „dezarahidizează”
‎și curăță aerul?
‎Știți ce fac eu?
‎Când sunt într-un avion ‎unde servesc arahide,
‎iau șase sau șapte arahide
‎și le îndes în spatele scaunului.
‎Dacă cineva moare, ‎voi fi primul care va spune:
‎„Am greșit.”
‎V-am zis cum am făcut o glumă misogină
‎și cum, în acest moment,
‎nu știu dacă lumea știe că glumesc.
‎A devenit foarte ciudat ‎conflictul ăsta dintre părerile
‎despre bine și rău.
‎Eram în avion și nenorocita asta... ‎Femeia asta încerca să pună o geantă
‎în compartimentul de sus. ‎Tremura și nu reușea.
‎M-am dus s-o ajut. ‎S-a uitat la mine și a dat așa din cap.
‎Acum am necazuri ‎că încerc să fiu amabil.
‎Asta era singura mea manevră.
‎Obișnuiam să deschid uși, ridicam genți,
‎cedam gravidelor locul în autobuz.
‎Ăsta era șpilul meu.
‎Și acum, fiindcă am încercat s-o ajut, ea…
‎E supărată pe mine de parcă încerc ‎să susțin patriarhatul
‎ridicând o geantă mai ușor decât ea. ‎I-am zis să se ducă-n mă-sa.
‎Și...
‎se pare că femeia avea Parkinson ‎și chiar avea nevoie de ajutorul meu.
‎Dar încerc să vă zic ‎că scenariul ar fi putut fi altfel.
‎Eram la film cu fiul meu, ne uitam…
‎la ‎Vânătorii de fantome ‎ăla nou, ‎cu distribuție exclusiv feminină.
‎Fie-miu, care avea patru ani,
‎se întoarce spre mine și spune:
‎„Nu-i la fel de bun ca celelalte.”
‎Eu îi zic: „Taci din gură.
‎N-ai voie să spui asta, ‎filmul e la fel de bun
‎ca celelalte din serie.
‎Vorbim noi în mașină.”
‎Analizând mai bine,
‎filmul n-a fost la fel de bun.
‎A fost un film de căcat.
‎N-a fost amuzant, ‎secvențele de acțiune, proaste,
‎a fost un film de căcat.
‎N-a fost de căcat că era cu femei, ‎ci fiindcă a fost de căcat.
‎Știți ce vreau să zic? ‎A fost regizat de Paul Feig.
‎A regizat ‎Domnișoarele de onoare, ‎o comedie super.
‎Restul distribuției era din acel film, ‎au făcut filme bune împreună.
‎Filmul ăsta a fost doar un rateu. ‎Dar chestia ciudată
‎e că nimeni nu s-a dus ‎să vadă filmul și apoi, brusc,
‎bărbații sunt niște porci, ‎niște labagii misogini
‎fiindcă filmul a dat chix. Nu.
‎A dat chix fiindcă nici femeile ‎nu s-au dus să-l vadă.
‎Dacă v-ați fi dus să-l vedeți, ‎ar fi avut succes.
‎Dar nu l-ați văzut,
‎apoi v-ați supărat pe bărbați ‎că nu l-au văzut.
‎Știți de ce a dat chix? ‎E o comedie de acțiune
‎și orice companie de marketing ‎vă poate spune
‎că publicul lor țintă sunt bărbații.
‎Or fi excepții, dar mai ales bărbaților ‎le plac comediile de acțiune.
‎Știți de ce? Fiindcă suntem amuzanți ‎și facem lucruri și...
‎Femeilor le plac dramele ‎pentru că voi le provocați.
‎Deci, ce vreau să zic...
‎Nu mai faceți remake-uri ‎după filmele noastre!
‎Noi nu facem remake-uri ‎după filmele voastre.
‎N-o să-i vezi pe Brad Pitt ‎și George Clooney reunindu-se
‎să filmeze ‎Pizza mistică a sabatului ‎pantalonilor călători.
‎Noi vă lăsăm filmele în pace.
‎Deși ar trebui să existe niște remake-uri ‎cu altă distribuție.
‎Unul dintre filmele mele preferate ‎din copilărie a fost ‎De la 9 la 5.
‎Dolly Parton, Lily Tomlin, Jane Fonda. ‎Fantastic. Un adevărat clasic.
‎E vorba de trei femei ‎care au un șef care e un porc.
‎Filmul e valabil și azi. ‎Șeful lor e un porc.
‎Tipele îl droghează, ‎îl îmbracă într-o ținută sado-maso
‎și-l atârnă de acoperișul unui garaj ‎trei săptămâni.
‎E un film haios.
‎Ar trebui să-l refacă ‎cu o distribuție masculină.
‎Ai o femeie într-o poziție de putere.
‎Cei trei angajați o detestă, ‎așa că o droghează
‎o îmbracă într-o ținută sado-maso
‎și o atârnă de acoperișul unui garaj.
‎Ce film distractiv!
‎Alt film care are nevoie de un remake:
‎Brokeback Mountain.
‎Are mare nevoie de un‎ ‎remake!
‎Filmul original e cu doi tipi ‎care lucrează pământul,
‎conversația lor stagnează,
‎așa că se bagă într-un cort ‎și se fut în cur.
‎În filmul meu, două tinere
‎lucrează pământul, fac o treabă de bărbat. ‎Se plictisesc,
‎se bagă într-un cort ‎și se masturbează reciproc.
‎Versiunea mea n-are nevoie ‎nici măcar de cort.
‎În ziua de azi, în lumea filmului,
‎și cred că putem fi de acord... ‎Albii nu mai interpretează negri.
‎Încetați!
‎Oamenilor nu le place.
‎Dacă te pregătești de Halloween ‎și te gândești
‎„Mă deghizez în negru”,
‎n-o face.
‎E mult mai ușor ‎să nu te deghizezi în negru.
‎Nu trebuie să faci nimic.
‎Economisești timp.
‎Referitor la actorii din filmele de azi,
‎am convenit că nu mai pot interpreta ‎personaje din alte rase.
‎Mickey Rooney a interpretat un asiatic
‎în‎ Mic dejun la Tiffany.
‎Nu interpreta un personaj din altă rasă. ‎Limitează-te la a ta.
‎Cred că am încheiat subiectul.
‎Se mai întâmplă și altceva: ‎homosexualii se supără
‎dacă heterosexualii interpretează ‎homosexuali.
‎Despre asta nu știu ce să zic, ‎dar sunt deschis la discuții.
‎Dar iată care e chestia care mă enervează.
‎Taron Edgerton, Egerton ‎sau cum l-o chema,
‎i-a interpretat pe Elton John ‎și Eddie Vulturul.
‎Doi dintre cei mai hidoși tipi ‎din istorie.
‎El e un tip foarte arătos ‎și asta mă oftică.
‎Interpretează urâți.
‎Câți actori urâți n-ar profita ‎de ocazia asta?
‎Oamenii frumoși chiar trebuie ‎să monopolizeze tot?
‎Charlize Theron s-a îngrășat 13 kilograme
‎și lumea zice „Cât curaj!”
‎Știi ce e curajos?
‎Să fii urât în fiecare zi.
‎Deci mă hotărăsc să merg la toaletă. ‎Mă îndrept într-acolo...
‎și ea zice: „Unde pleci?” ‎N-are rost s-o mai mint,
‎așa că i-am spus:
‎„Trebuie să mă cac.”
‎Ea zice. „Dacă te caci ‎într-o toaletă publică,
‎nu te mai fut niciodată.”
‎La care eu:
‎„E un argument foarte bun, ‎e ceea ce se numește <>.”
‎Zic: „Bine, dar grăbește-te.”
‎Așa că acum fac pasul de alergare ‎„mă cac pe mine”.
‎Și zic: „Haide.
‎Alege dracului o cremă. ‎Orice cremă, toate sunt bune.”
‎Nu se grăbește, deci am făcut ‎ce face orice bărbat într-o relație.
‎Sunt aici câțiva tipi
‎care au făcut-o în seara asta, ‎să nu întârzie.
‎Iată cum îți grăbești soția sau iubita.
‎E manevra specială a bărbaților.
‎Ieșim... și stăm în mașină.
‎Și ne gândim: ‎„Ăsta e un mesaj puternic.”
‎Presupun că femeile zic: ‎„Bine că a plecat să stea în mașină.”
‎Deci, stau în mașină
‎și fac mișcarea asta:
‎mă las în jos
‎și încerc să respir ‎ca și cum sunt la un curs Lamaze...
‎Și stau în poziția asta
‎fiindcă am o teorie: dacă stau așa întins,
‎căcatul n-o să iasă așa repede
‎din cauza gravitației, știți?
‎Dacă stau drept, căcatul cade mai ușor.
‎De asemenea, ‎în poziția asta pot să-mi strâng bucile.
‎Fiindcă dacă căcatul trece de sfincter,
‎nu va trece și de bariera de nepătruns
‎care sunt eu când îmi strâng bucile.
‎Pentru că sunt un adevărat geniu.
‎Stau acolo și o privesc ‎prin geamul farmaciei.
‎Ea alege crema, dar apoi se oprește puțin.
‎Se întoarce să mai ia o cremă. ‎Trebuie s-o grăbesc,
‎așa că încep să claxonez...
‎Ea se uită la mine, supărată foc.
‎Se duce la casă. Îmi zic: „Bun, vine.”
‎Apoi dă peste o prietenă.
‎Începe să vorbească cu ea.
‎Așa că trebuie să plusez.
‎Deschid geamul, scot capul
‎și de fiecare dată când ușile glisante ‎se deschid așa,
‎încep:
‎„O să mă cac pe mine.”
‎Chestia e că uit ‎că nu mai sunt la televizor.
‎Nu mă gândesc la asta în mod regulat.
‎Așa că mă aplec pe geam și țip ‎că o să mă cac pe mine.
‎Trece un puști de 14 ani pe skateboard ‎și face:
‎„Baftă, Jim.”
‎Deci stau acolo și țip ‎că mă cac pe mine.
‎În final, ea iese,
‎urcă în mașină și, evident, e supărată.
‎Are și de ce. ‎Tot țipasem „O să mă cac pe mine”
‎și claxonasem în draci.
‎Se așază și zice: „Nu-mi vine să cred...”
‎Zic: „N-avem timp de ceartă!
‎Acesta nu e este un exercițiu!”
‎Și o tai din parcare.
‎Sunt pe Ventura, zbor prin trafic, ‎ea se ține,
‎crema se bâțâie de colo-colo.
‎Văd restaurantele Golden Arches ‎și McDonald's. Îi zic:
‎„Pot să mă cac la McDonald's?
‎Sunt renumiți pentru toaletele lor curate.
‎Nici măcar nu mă așez pe colac.
‎Mă las puțin pe vine, ‎ca să murdăresc bine vasul.”
‎La care am primit un „nu” categoric.
‎Deci trebuie să decid.
‎Casa mea e la cinci minute. ‎Casa ei e la trei minute.
‎Și decid. Trebuie să merg la ea acasă,
‎altă soluție n-am, nu-i așa?
‎Și uite ce mă omoară. ‎Mă gândesc la asta în fiecare zi.
‎Dacă mergeam la ea de la bun început,
‎nu mai trebuia să oprim să-și ia cremă.
‎În fine, ajungem la casa ei,
‎intrăm pe alee, care e lungă.
‎Parchez mașina și ies. ‎Deja sunt în etapa asta:
‎„Haide!”
‎Ea are cheile, deci alergatul meu n-ajută.
‎Ea e pe tocuri, deci merge încet. ‎Se caută în geantă.
‎Eu zic: „Hai odată!”
‎Nu mai e furioasă ‎și situația i se pare foarte amuzantă.
‎Pur și simplu râde. Ajungem la ușă.
‎Știți cum e când chiar trebuie ‎să te caci?
‎Ar putea fi cinci minute, cinci ore,
‎dar există un interval ‎în care ești disperat să te caci.
‎Apoi ajungi la trei metri de toaletă.
‎Și curul tău începe să se recompenseze...
‎pentru toată munca depusă de tine.
‎Zice: „Ura! Am reușit!
‎Am reușit ca echipă.
‎E lucrul meu preferat, ‎am reușit împreună.”
‎Când ajungi la toaletă, mereu faci...
‎Niciodată nu te așezi și...
‎Cum se face că ajungi mereu la țanc?
‎N-ai atâta noroc. ‎Nu există atâtea coincidențe pe lume...
‎să ajungi mereu la țanc.
‎Nu. Curul tău are propriul creier ‎și o reacție pavloviană.
‎În fine... Ajung la ușă
‎și-i zic „Hai!”
‎Și țip cât pot de tare. Ea vine,
‎scoate cheile, râde.
‎Vrea să pună cheile în ușă,
‎dar le scapă.
‎Cheile lovesc cimentul
‎și eu mă cac pe mine.
‎Și asta nu e ‎doar o mică spârcâială de genul
‎„Bun, asta e doar o mostră.”
‎Nu e nici o evacuare completă.
‎Era doar o...
‎A fost cel mai ciudat lucru. ‎Căcatul ieșea din mine
‎în cadență, ca un ritm poetic...
‎Fără să mă screm.
‎Ieșea totul, de la lichide la solide ‎și tot ce e între ele.
‎Și am trecut de la panică la o liniște…
‎învăluitoare. Eram...
‎Și blugii mei se umpleau.
‎Și, instantaneu,
‎mirosul materiei fecale umane ‎a umplut aerul.
‎Și, pentru prima dată, ‎ea se ambalează și zice:
‎„Futu-i!” Ia cheile,
‎la care eu zic: „Nu.
‎N-are rost să ne mai grăbim.
‎Ia-o încetișor.”
‎Acum, înainte să plec, ‎vă voi spune rapid o povestioară.
‎Mama mea a murit acum câteva luni
‎și când a murit... ‎Mama n-a fost niciodată...
‎Mama n-a fost o femeie amuzantă.
‎Nu avea simțul umorului ‎și nu i se părea că sunt haios.
‎Nu i s-a părut amuzant ‎niciun show de-al meu.
‎Dar m-a susținut mereu foarte mult.
‎Și a fost singura persoană din viața mea
‎de care am făcut mișto în draci.
‎Îi ziceam „Latifundiara”, ‎era ținta atât de multor glume.
‎Și ce-i al ei, e-al ei: ‎nu s-a plâns niciodată, nici măcar o dată.
‎Nici măcar o dată.
‎Așa că…
‎Aș vrea să vă spun o poveste
‎care o pune într-o lumină ‎ceva mai favorabilă.
‎Bine?
‎Aveam 13 ani, fratele meu avea 17 ani,
‎ne uitam acasă la ‎Războiul stelelor.
‎Eram pe Tronul Suferinței, ‎frate-meu era pe canapea.
‎Fratele meu, Scott, ‎care e complet dus cu pluta,
‎se întoarce spre mine și zice: ‎„Adu-mi o Cola.”
‎Eu zic: „Du-te-n pana mea, ‎ia-ți singur o Cola.”
‎Zice: „Adu-mi o Cola sau mă piș pe covor.”
‎„Ce?”
‎„Adu-mi o Cola sau mă piș pe covor.”
‎Zic: „Nici nu mă gândesc.”
‎La care el: „Deci preferi ‎să mă piș pe covor?”
‎Eu zic: „Asta e ideea.”
‎Iar fratele meu merge ‎în mijlocul sufrageriei,
‎se oprește în fața mea
‎și-o scoate și începe ‎să se pișe pe covor,
‎se uită la mine și zice:
‎„Nu știu de ce simți mereu nevoia ‎să ne faci necazuri.
‎Ți-ar fi fost atât de ușor ‎să-mi aduci o Cola,
‎dar nu, Jim trebuie ‎să complice lucrurile.”
‎Apoi și-o scutură, și-o bagă la loc,
‎se întoarce, se întinde pe canapea. ‎Și acum vine partea care mă omoară.
‎Nu-și ia nicio Cola.
‎Așa că stăteam acolo, la 40° Celsius, ‎fără aer condiționat,
‎în mijlocul sufrageriei e ‎o baltă de urină aburindă.
‎Cred că ajunsesem ‎la ‎Întoarcerea lui Jedi.
‎Intră mama
‎și face ce fac părinții ‎când rămân fără cuvinte.
‎Intră, vede urina din mijlocul covorului
‎și zice: „De ce?
‎Cine ar face... De ce?”
‎Apoi zice: „În fiecare zi, altă trăsnaie.
‎În fiecare zi.”
‎Apoi zice: „Cine a făcut asta?”
‎N-am vrut să intru în belele, ‎deci am zis: „Scott!”
‎Se întoarce spre Scott și-l întreabă: ‎„De ce ai făcut asta?”
‎„I-am zis lui Jim să-mi aducă o Cola
‎sau fac pipi pe covor.”
‎Iar mama se întoarce spre mine și...
‎„De ce nu i-ai adus-o? Știi că e nebun.”
‎Doamnelor și domnilor, mulțumesc mult.
‎Noapte bună! Vă mulțumesc mult, serios.
‎Subtitrarea: Brândușa Popa