Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Dámy a pánové, Jim Jefferies!
Nazdar, Bostone!
Jak se máte? Díky za potlesk. Už jste nacamraní?
Já nepiju.
Mám vodu. Nemůžu pít jako dřív.
Dřív jsem pil denně.
Pět drinků denně, sedm dní v týdnu,
což je 35 drinků týdně.
Což prý znamená, že jsem alkoholik.
Nad 20 drinků týdně jste prý alkoholik.
Kravina.
Kurva, vždyť to je míň než tři drinky denně.
To je rozumná chlastací míra.
Můžete si dát tři drinky denně, na tom není špatného.
To je furt v pohodě.
Dvě lajny koksu denně neznačí problém s kokainem.
Fakt ne, vždyť je to míň než gram týdně.
Víte, proč jsem přestal tak pít? Otevřel jsem si pivo
a můj tehdy pětiletý syn se na mě podíval a řekl:
„Tatínku, ty už zase piješ?“
A já na to: „Kdes to kurva slyšel, ty malej...“
Jasně, že od ženské, které jsem barák.
Takže už tak moc nepiju.
Nepiju, protože jsem dobrý táta.
Takže teď piju jen jeden den v týdnu,
ale i tak zvládnu svých 35 drinků.
Společnost mě k tomu dotlačila.
Proto když vidíte v devět večer ženskou, které je něco přes 30,
je vyfiknutá,
boty má v ruce, potácí se ulicí
a zvrací v zastrčený uličce, nelitujte ji.
Je to jen dobrá máma.
Našla si chvilku pro sebe.
Anglická královna pije čtyři koktejly denně.
To je osm standardních drinků denně.
To znamená, že je to normální alkáč.
Alkáč.
Mě ale zajímá, jestli je v opilosti milá, nebo je to semetrika.
Začíná kolem třetího koktejlu prohledávat palác?
„Philipe!
Philipe!“
A Philip si říká: „Kurva, Lizzie to zase rozjela.
Připravte mi můj Land Rover.“
A ona to tam prohledává: „Philipe!“
Vleze do místnosti
a vyskočí s korunou na hlavě.
„Vypadám jak ty peníze.“
Chci vám říct jeden příběh.
A musím začít tím, že mám intoleranci na laktózu.
To znamená, že nezvládám
tolerovat laktózu.
Když si dám laktózu,
tak po 40 minutách, a podle toho se dají řídit hodinky,
se poseru.
To zní jako něco víc než jen intolerance, že?
Poseru se.
Všichni tady máte různé okruhy přátel.
Nejspíš máte skupinky po třech čtyřech přátelích.
A skupiny lidí, co moc neznáte.
Nějaká kunda z vaší skupinky k vám přivede kamarády z práce.
A v téhle skupině se vždycky najde nějaký pičus,
o kterém kamarádům říkáte: „Toho týpka nezvládám tolerovat.“
Nezvládáte ho tolerovat. Ale není to tak, že když se přiblíží...
tak se poserete.
Moje dvě největší nemesičky...
Nemesisky?
Dvě věci, které mi nedělají dobře,
jsou zmrzlina a sýr.
A teď ta tragédie, které říkám život.
Zmrzlina a sýr jsou moje dvě nejoblíbenější jídla.
Vždycky jsem nebýval intolerantní na laktózu.
Ne, stalo se mi to ve 35. Teď je mi 42. Stalo se to na mé 35. narozeniny.
To jsem si tak seděl a cpal se zmrzlinovým dortem,
mým oblíbeným. Dával jsem si do nosu. A vtom se na mě podíval Bůh a řekl:
„Jak ti jdou ty ateistický vtípky, zmrde?“
Takže teď nemůžu jíst zmrzlinu a sýr.
Ale pozor.
Zmrzlinu a sýr jím dál.
Moc dobře vím, že se poseru,
ale stejně to dělám.
Když sním něco těžkého,
tak si pak dám kopeček zmrzliny.
A pak mám jistotu, že to všechno vyseru.
Protože jsem génius.
To je Jefferiesova dieta. To si odsud můžete odnést.
Takže pořád jím zmrzlinu a sýr,
ale když jsem venku, tak je nejím.
Nikdy mě neuvidíte na promenádě se zmrzlinou.
Ne. Jím to doma mezi lidmi,
kteří mě milují a respektují.
Kde vím, kde je záchod, vím, kolik máme toaletního papíru,
jsem připraven na věc.
Takže i když mám intoleranci na laktózu,
tak se dá říct, že ji toleruju.
Je to stejné jako s mým tátou.
Ne že by nenáviděl gaye.
Jen má na ně intoleranci.
Můj otec je 78letý muž pocházející z australského venkova.
A když jsme vyrůstali, občas vypustil homofobní nadávku.
Když byl mladý, být gay znamenalo být duševně nemocný.
Je produktem svého prostředí.
Ale před dvěma lety se v Austrálii konalo referendum,
kde se hlasovalo o manželství gayů. A můj otec hlasoval pro.
A to proto, že jsem mu dokola opakoval,
že tak je to správně. A pak mi táta řekl:
„No, asi si zaslouží být stejně nešťastní jako my ostatní.“
A protože můj otec udělal tuhle jedinou progresivní věc,
tak si teď myslí, že je strašně progresivní.
A říká věty typu:
„Nemám problém s homosexuály,
můžou si dělat, co chtějí. Ve svých domovech, za zavřenými dveřmi,
pokud se mě nebudou snažit do toho zapojit.“
A já mu vždycky říkám: „Tati, oni se tě snaží do toho zapojit?“
Může nastat situace,
kde jsou na předměstí Sydney dva gayové,
jeden je připoutaný k posteli a v puse má gumový roubík,
ten druhý si lubrikuje pěst a připravuje se na penetraci.
A když už je skoro tam, tak ten druhý udělá:
A ten první se zeptá: „Cože?“
„Měli bychom zkusit zapojit Garyho Jefferiese.“
„Super nápad! Proč mě to nenapadlo?“
Rozváže ho.
Vlezou do své Hondy Civic a už jedou.
V Sydney je pátek večer, prší,
musíte objet přístav, provoz je příšerný.
Trvá jim to hodinu patnáct. Dostanou se až k domu, kde bydlí můj táta.
Táta tam sedí a sleduje ragbyovou ligu.
Slyší klepání na dveře.
„To je tenhle měsíc už podruhé.
Říkal jsem, že se nechci zapojit.“
Letos jsem byl na turné v Sydney a řekl jsem tam i tohle.
Táta byl v publiku
a měl s sebou kamarády z bowlingu.
Můj táta každý den hraje bowls.
Je to jako curling, ale s míčem a na trávě. To je fuk.
No nic, takže s sebou vzal asi osm přátel.
A všem jim bylo mezi 70 a 90 roky.
Přitáhl je s sebou.
Táta pak přišel do zákulisí, oni se tam opíjeli.
A táta ke mně přišel a řekl: „Dobré vystoupení, užil jsem si to.
Říkáš teď jiné vtipy.
Ten o mně a těch dvou gayích se mi nelíbil.“
A já jsem nechápal proč.
A ukázalo se, že důvod, proč byl naštvaný,
nebyl v tom, že mohl mít sex se dvěma muži,
ale že jeho přátelé zjistili, že hlasoval pro manželství gayů.
A teď...
A teď si z něj jeho kamarádi dělají prdel.
Kdykoliv si zavazují tkaničky, tak říkají:
„Vezmeš si mě, Gary?“
To je na mém tátovi super. Snaží se.
I ve svém věku se snaží byt progresivní a tak.
A s mladými lidmi je jedna potíž.
Takže je v zákulisí, dal si pár piv, hlasoval pro manželství gayů.
Všichni si z něj utahují.
A pak můj 78letý táta řekne:
„No jo, gayové jsou v pohodě, ty mám rád.“
A pak řekne: „Ale s těmi trans lidmi nevím.“
A pak jeden můj známý začne říkat:
„Jste transfobní!“
A já na to: „Dobře, všichni se uklidníme.
Klídek, jo? Tenhle pán si teprve včera zvykl na gaye.
Zaslouží si trochu uznání.
Vyděsíš ho, ty kundo.
Nech ho být, je starej, ty kundo.“ Říká věci jako:
„Gayové jsou v pohodě.“
Pak se řekne: „Holky s ptáky.“ A to už je moc.
Tohle je na progresivních lidech
a podobných sračkách problém.
Vy mladí, vy mileniálové, vám nedochází,
že můžete nechat staré lidi být. Stejně brzo zaklepou bačkorama.
Přestaňte po všech požadovat, aby byli stejně rychlí jako vy.
Lidi se snaží.
S mileniály se to má takhle.
Jste nejhorší lidi, co kdy žili.
Jste ti nejhorší.
Jste příšerný lidský druh.
A vlastně vám to nemám za zlé,
může za to společnost.
Máte sociální sítě.
Každá dementní myšlenka, co se vám kdy urodila v hlavě:
„To musím okomentovat...“
Vy jste fakt strašně dětinské pizdy.
Třeba...
Pokud si děláte víc než tři selfíčka týdně,
ukončete svůj mizerný život.
Fotit sám sebe,
to je prostě na palici.
A nejde jen o tohle. Samo o sobě je to špatné,
ale když se vyfotíte a vaše další myšlenka je:
„Tohle budou chtít lidi vidět.“
Jste fakt nejhorší.
Zkoušel jsem s vámi randit, ale je to zlý sen.
Je mi fuk, jak hladká je vaše pleť.
Radši budu chodit s rozumnou stařenou než s vámi, zmrdi.
Víte jaké to je, randit s mileniálem?
Dřív sem chodíval na procházky, třeba na pláž.
Koukat na západ slunce.
Ne, jebat. Západy slunce jsou zničené.
Chcete se tam kroutit jak na józe
a já musím opodál říkat:
„Vyfotil jsem tě dobře?“
Bože chraň, abych prošel kolem zdi, na kterou někdo nakreslil křídla.
To mám hned zkažený den.
Má se to s vámi takhle. Je pravda,
že jste historicky nejprogresivnější generace.
Jste historicky nejprogresivnější generace.
Ale něco vám prozradím.
Každá generace před vámi
byla taky historicky nejprogresivnější generací.
Nejste ničím výjimeční.
Jednoho dne, a vůbec to nebudete čekat, bude to tak za 40 let,
budete vy ti netolerantní staříci.
Nečekáte to, co? Budete to vy.
Budete si s kamarády říkat:
„Nechápu dnešní mládež.
Když jsem byl malý, ženy měly penisy a muži měly vagíny
a všechno bylo úplně normální.
Ale můj vnuk říká, že se identifikuje jako Asiatka,
která chce být černochem, a chce si vzít robota.
To už je na mě moc.“
Tím chci říct...
že nemůžu jíst sýr.
Takže...
Nemůžu. Nesvědčí mi to.
Takže...
Šel jsem na rande s jednou holkou.
Byl jsem s ní na rande šestkrát nebo sedmkrát.
A vzal jsem ji na degustační menu.
Do restaurace s michelinskou hvězdou,
kde servírují 11 nebo 12 chodů. Je to dobrý tah.
Pokud chcete vzít holku na rande,
zkuste degustační menu jako já.
Obvykle totiž jím rychle
a pak tam sedím a koukám, jak se snaží...
A říká si: „Nechá mě to dojíst?“
Ale na degustačním menu
v nóbl restauraci je super,
že konverzace nikdy nevázne.
Je tam tolik chodů, že můžete říkat:
„Tenhle chod mi chutnal. Třetí chod mi moc nechutnal,
ale sedmý chod mi chutnal, co asi přinesou dál?“
A takhle ta konverzace nevázne.
No...
Zkusil jsem tenhle vtip říct v Kansasu.
Těžko se tam vysvětlovalo,
co je to hodně dobré jídlo. Oni prostě...
Nedokázali to pochopit. Říkal jsem:
„Znáte to, jdete do fakt nóbl restaurace...“
Nebo: „Vzpomeňte si na nejlepší jídlo v životě.“
Jeden chlápek zařval: „Žebra!“
A já na to: „Jo, žebra jsou dobrá.
Ale zkuste vymyslet jídlo, které je lepší než žebra.“
Tak se nad tím zamyslel a řekl:
„Dvě žebra!“ A já na to: „Jasně!“
Takže tyhle restaurace...
jsou příšerně pozérské.
Každý jejich pokrm zahrnuje pěnu, redukci
a mousse. A taky křepelčí vejce
a lanýž.
Vždycky to je křepelčí vejce. Proč nemůže být slepičí?
Vždycky, když jdu do supermarketu, jdu k drůbeži.
A nikdy si neříkám: „Co si dám? Křepelku, nebo slepici?“
Kde kurva kupují všechna ta křepelčí vejce?
A když jsme u toho, nejsem si jistý,
jestli jsem někdy viděl křepelku.
Nikdy jsem nebyl venku a neříkal si: „Ty vole, hele, křepelky!
Schovám auto do garáže, abych ho neměl od křepelčích hoven.
Zasrané křepelky.“
Takže redukce, mousse a pěna,
pak křepelčí vejce a nahoře lanýž.
A první chod se vždycky jmenuje amuse-bouche.
Amuse-bouche ale není na jídeláku.
A smysl tohohle jídla je, že jak ho jíte,
tak si máte uvědomit, jak bude vypadat zbytek jídla.
Máte si říct: „Aha, my jíme.
Už to chápu.
Tohle je malá porce něčeho většího.“
Je to, jako byste před tímhle pořadem
šli do nějakého menšího komediálního klubu
a koukli se na pětiminutové číslo.
Abyste pak mohli říct: „Vím, co bude Jim dělat.“
Číšníka tam vždy dělá nějaká francouzská kunda.
Na Netflixu můžu říct, že Francouzi jsou kundy. Nevím, jestli...
Koukáte se vůbec?
Na francouzském Netflixu?
Vždycky je tam francouzský zmrd.
Přijde s prvním chodem, který se podává na bílé keramické lžíci,
na té je redukce, mousse a pěna,
křepelčí vejce a nahoře ještě něco.
A on k vám přijde a velmi povýšeně řekne:
„Nyní je čas na amuse-bouche.“
A pak řekne: „Připravil to pro vás šéfkuchař.“
A vy vždycky přikývnete a řeknete: „Prima, šéfkuchař.“
Ale měli byste být svině a říct:
„Tak šéfkuchař, jo?
Slyšelas to, zlato? Dneska vaří šéfkuchař.
A já už myslel, že to ten pikolík pořádně rozjel, ale prd,
tak to si pošmákneme.“
A pak má tu drzost vám říct, jak to máte jíst.
Řekne: „Šéfkuchař doporučuje, abyste si lžíci strčili do pusy,
snědli to vše najednou,
nechali pěnu, mousse a redukci spojit s křepelčím vejcem
a pak polkli.“
Na to máte říct:
„Kurvadrát, ještěže tě máme, ty kundo.
Nevěděl bych, co dělat.
Říkáš lžíci?
Lžíci? Já bych...“
Tak to sníte, následuje několik dalších chodů.
A pak mají vždycky chod, ve kterém jsou...
Ingredience, které použili, nejsou ty,
které chcete jíst.
Kdybyste si kupovali vepřové v supermarketu
a platili za to, koupili byste si vepřovou pečeni
nebo vepřovou kotletu. Ale tady vám řeknou:
„Tohle jsou vepřové ledviny
a pazneht z kopýtka.
A vy máte kůrku z prasečího očka,
oční důlek prasete.“
A vy na to: „No jo, moc důlků většinou nejím.“
A na konci říkáte: „Mám morek
a netušil jsem, že mi bude tak moc chutnat.“
Je to na hovno a není to pro vás dobré.
Vždycky se pak cítím tlustší.
Věc se má takhle. Nahrávám speciál,
takže jsem za týden shodil tři kila.
Prostě jsem nic nejedl.
Všichni mí předkové byli tlustí.
Prostě mám tlusté předky.
A hubnu akorát kvůli vám,
široké veřejnosti, a vašim komentářům na internetu.
Bez vás a vašich mouder
bych byl tlustoprd, ale naštěstí jste tu vy,
kteří jste ze mě tu tloušťku vymlátili.
Nechci tady zostuzovat tlouštíky,
ale dělávám to.
Obecně nemám zostuzování skupin lidí rád, ale nevím proč,
ale jako společnost teď žijeme v době,
kdy o tlustých lidech nemůžete říct ani popel,
ale na každou jinou závislost se nahlíží s despektem.
Na vlastní oči jsem viděl, jak se moje máma ujedla k smrti.
Schovávala si jídlo, jedla a jedla a zapírala to.
A pak kvůli tomu umřela. To všechno jsem viděl.
Ale dneska musíte tlustým lidem říkat:
„Buď svou nejlepší verzí. Vypadáš skvěle.“
Na každou jinou závislost nahlíží naše společnost s despektem.
Třeba kuřáci cigaret. Myslíte, že se kuřáci nestydí?
Myslíte si, že když jim do plic jde kouř, nenapadá je:
„Já jsem ale hovado. Jsem rodič, co to kurva dělám se svým životem?“
Není potřeba, abyste říkali: „Smrdíš.
Zabíjíš sám sebe, běž ven.
Lidi jako ty tu mají vlastní koutek.“
Nebo závisláci na kokainu.
Myslíte, že ti se nestydí?
Kdykoliv si takový člověk dá lajnu,
musí se na sebe doslova podívat do zrcadla.
Závislákovi na pervitinu, co má na obličeji strupy, taky neříkáte:
„Buď sám sebou.
Žij si svůj život.“
Ale u jídla musíte sledovat, jak lidi tloustnou,
a pak je chválit? Jděte do řiti.
Mělo by to být jako s kouřením. Tlustá kunda přijde do cukrárny
a prodavač by měl moci říct:
„Musíte si to sníst venku.“
Tak vylezou s koblihou ven...
A tam budou mít ohrádku.
Ideálně malou, abychom je namotivovali.
A tam budou tlusťoši stát,
koukat na sebe a říkat:
„Pamatujete, když jsme ještě mohli jíst v letadle?“
No nic, takže pokračujeme a na řadě je chod číslo pět.
Tyhle nóbl restaurace vždycky podávají i foie gras.
Foie gras, to je dobrota.
Léta jsem nevěděl, co to je. Jen mi to chutnalo.
Taková máslová, masitá věc. Dobrota.
A pak mi někdo ukázal video. Víte, jak se dělá foie gras?
Vezmou husu, šlápnou jí na nohy,
pak té huse takhle vytáhnout krk
a vezmou takzvaný trychtýř na foie gras,
který má na konci trubici.
A tu narvou huse do krku,
dokud ta husa nevypadá jako polykač mečů.
A pak do té husy násilím cpou zrní. Ve dne v noci.
A pak té huse zašijou pusu,
aby to nemohla vyzvracet.
Kvůli tomu dostane ta husa cirhózu jater,
játra jí ztloustnou a zežloutnou.
Díky tomu pak mají máslovou chuť.
A mě by zajímalo...
Jaká kunda tohle vymyslela?
Jaký týpek prostě přišel za kamarády a řekl:
„Hej, lidi!
Mučil jsem husy.
Jako obvykle.
A neuvěříte, jak lahodné to má vedlejší účinky.“
Týrání zvířat mě nechává chladným,
ale kdo si myslíte, že nemáme provádět testy na zvířatech?
Dobře.
Takovým lidem se říká idioti.
Jste totální kreténi, jestli jste teď tleskali a přikyvovali:
„Neměli bychom nic testovat na zvířatech.“ Kundy debilní.
Na zvířatech bychom neměli testovat zbytečnosti jako make-up.
Ale co se týče léků,
jakou jinou možnost máme?
Představte si něco jednoduchého, třeba krém na akné.
Nemůžete si prostě vzít okurku...
napatlat ji tím krémem a napsat:
„Na okurce nebyly pozorovány změny.
Krém je vhodný pro lidi.“
Musíte začít s myší, no ne?
Napatláte to na myš, myš se rozpustí.
„První krém není dobrý.“
Pak dostanete další.
A ta myš se začne množit jak mogwai politý vodou.
„Lepší než první krém.
Ale pořád ne dost dobrý.“
Pak dostanete jeden, co funguje. „Dobrý.“
Pak dostanete krysu. Pak králíka.
Pak dostanete kočku, pak psa, pak primáta,
pak bezdomovce, studenta a pak nás.
Díky tomu máme léky.
My mezitím pokračujeme, už jsme u šestého chodu.
Číšník přiveze vozík.
A na něm je kupole.
Přifaří si to s tou kupolí.
Vše ostatní přinesl, ale tohle potřebuje vozík.
Pak to odklopí a jsou tam samé sýry.
A řekne: „Váš další chod je fromage.“ Přesně takhle.
Nelíbí se mi to.
Nelíbí se mi, že říká fromage.
Je to maličkost, ale vadí mi to.
Udělal to proto, aby tou zkušenost pofrancouzštil.
Mohl říct „sýr“. Moc dobře zná slovo „sýr“.
Všecko ostatní říkal anglicky a pak musel kurva říct fromage.
Kunda jedna.
Chcete mi snad říct, že se naučil perfektně anglicky,
s výjimkou jednoho slova?
To se mi nelíbí.
Budu k vám upřímný, tohle se nahrává
a já to rád řeknu celému světu.
Skupina lidí, kterou nejvíc nesnáším,
jsou Italoameričané.
Tohle je komediální pořad,
takže pokud tu dnes večer jsou s námi nějací Italoameričané,
vězte, že tu nejste vítáni.
Jste hrozná banda lidí.
Vyberte si kurva přízvuk. Buď italský, nebo americký,
ale nestřídejte to.
V italské restauraci vám možná číšník přijde normální,
ale pak to přijde.
Italská restaurace a číšník řekne:
„Chutná vám? Je to dobré, že?
Má máma to dělávala s mozzarell...“
A vy na to:
„Co se s tím slovem kurva stalo, ty kundo?“
Jako by ho uprostřed toho slova klepla pepka.
Mozzarell...
Nasrat.
Tohle musím Asiatům přiznat.
Asiaty mám rád.
Vyberou si přízvuk a pak se ho kurva drží.
Asiati mluví buď jako Asiati, nebo jako Američani.
Nestřídají to.
V asijské restauraci se vám nestane, že by číšník řekl:
„Chutnalo vám to? Zkuste to se soy-soy.“
To oni nedělají.
Takže Asiaty chválím.
No nic, tak se přivalí se svým vozíkem se sýrem.
Jsou tam měkké sýry, třeba camembert,
brie a tak.
Ty nejnebezpečnější sýry vůbec.
Tak na ty sýry koukám. A ta holka o mém problému neví.
Kouknu na sýry, pak na číšníka a zeptám se:
„Jak dlouho...
nám zabere zbytek jídla?“
A on řekl: „Asi tak 20 minut.“
Tak si řeknu: „20 minut, 15 minut domů...
Fromage do mě!“
Vzal jsem si velký talíř se sýrem a narval to do sebe.
Všecko jsem to sežral. Pak bylo ještě pár chodů.
Dva chody byly dezert.
Jeden z těch dezertů
se klidně mohl jmenovat „laktóza“.
Byla to laktózová drobenka s laktózovou pěnou,
laktózovou redukcí a kopečkem zmrzliny,
pak tu laktózovou drobenku u přímo stolu zmrazili
a posypali to tím.
A já na to koukl a řekl jsem:
„Když už, tak už.“
A snědl jsem i tu misku s laktózou.
A ta holka, se kterou jsem tam byl na rande,
je velmi drobná.
Vzdala to někdy u šestého chodu.
Takže jsem snědl i její talíř s fromage.
A její misku s laktózou.
Laktóza mi tedy proudila žilami.
Nezbývalo mi moc času.
Sedím tam, vím, co přijde, a říkám si:
„Tak jo, to bude dobrý.“
Poslouchám ji. „Vážně? Zajímavé.“
A pak přijde číšník a zeptá se:
„Dáte si kávu?“ A já na to:
„Ne!
Jen účet, prosím.“
Tak mi přinese účet. A chceme jít ke mně.
Byl jsem s ní na rande už několikrát a vždy jsme skončili u ní.
Tohle bylo poprvé, co chtěla jít ke mně.
A já za to byl rád, protože tam vím, kde jsou záchody,
jak je to kam daleko. Všechno tohle.
A protože jsme jeli ke mně, tak řekla:
„Musím ještě do lékárny,
potřebuju si koupit krém, nějaký pleťový krém.“
A já na to: „Potřebuješ?
Určitě ho jen nechceš?“
A ona na to: „Ne, potřebuju to.“
A já na to: „Nejsem si jistý, že znáš rozdíl mezi potřebuju a chci.
Když něco potřebuješ,
znamená to, že umřeš...
pokud to nemáš, takže...
Potřebuješ to?“
Tvrdila, že to potřebuje.
Takže jsme zajeli do lékárny.
Vešli jsme tam.
Vešli jsme do lékárny
a tam měli celý regál s pleťovými krémy a podobně.
Myslel jsem, že když to potřebuje, tak ví, který si koupí.
Ale místo toho se na ně takhle dívala.
Já mezitím dělal takový taneček na zatlačení hovna.
Nemohla si vybrat.
Říkala, že ten krém potřebuje.
A já fakt nechápu, co ženy s těmi pleťovými krémy mají.
Celkem jsem žil se šesti přítelkyněmi.
Celkem jsem žil se šesti ženami.
A všech šest mě opustilo.
A dřív nebo později začnu vinit sám sebe.
Ale dneska ne.
Takže...
Každá žena, se kterou jsem kdy žil,
měla svůj večerní rituál, kdy...
Taky mám večerní rituál. Zajdu si na záchod, vyčůrám se,
vyčistím si zuby a jdu spát.
Nedávno jsem zjistil, že se to dá dělat najednou.
Čůrám, čistím si zuby, vyplivnu...
Vy ženy to ale máte tak,
že v koupelně trávíte 20 minut za zavřenými dveřmi.
A pak vylezete
a nakonec se tady něčím namažete.
A pak děláte tohle.
A pak si lehnete a řeknete mi, co jsem ten den podělal.
Tak vypadá váš večerní rituál.
Netuším, co se v té místnosti děje,
ale hádám, a jistý si tím nejsem,
ale hádám, že celé své tělo, od hlavy až k patě,
mažete nějakým krémem, bez kterého si neumíte představit život.
Mně je 42 let.
Kvůli práci nosím make-up.
Třeba v televizi mi dávají make-up.
Ani ho pak nesmývám. Když mi dají vlhčený ubrousek,
tak řeknu: „To je dobrý.“
Během týdne se vytratí, pak mě zase namažou.
Kromě toho používám opalovací krém,
ale nic jiného jsem si nikdy v životě na obličej nedal.
Dá se říct, že jsem alkoholik.
Býval jsem silný kuřák.
Býval jsem závislý na kokainu.
A moje pleť je naprosto dokonalá.
Chcete vědět proč?
Protože moje pleť se ve velmi raném věku naučila,
že na mě se nemůže spolehnout.
Moje pleť věděla, že jí nepomůžu,
takže si řekla: „No dobře...
Jestli se nechceme rozpadnout, budeme si muset vyrábět vlastní oleje.“
Zatímco ženská pleť...
Ženská pleť si každý den říká:
„Neměla jsem svůj speciální krém.“
A proto všechny tak příšerně stárnete.
No jo, dneska už nedělám...
tolik sexistických vtípků jako dřív,
ale občas tam rád jeden vecpu.
Je to sranda, dříve jsem jich dělával víc.
Ale s naší společností se stalo to,
že se na mě lidi začali zlobit, protože nevěděli, že si dělám legraci.
I když v popisu mé práce se říká...
že jsem si možná dělal legraci.
Takhle to teď komici mají. Prostě jsme veřejní nepřátelé číslo jedna.
Vždycky, když řekneme vtip,
který se vám nelíbí, řeknete: „Proč jsi to říkal?“
V rozhovorech se mě ptají: „Proč jste to říkal?“
A já na to: „Myslel jsem, že to bude vtipné.“
To je totálně směšné.
Mám problémy kvůli vtipům, co jsem říkal před deseti lety.
Lidi si stěžují na 10 let starý vtip.
A práce komika je taková, že tady je nějaká hranice
a naše práce je jít přesně na tu hranici. To máme dělat.
Riskovat. Hazardovat, chcete-li.
A co se stane, když hazardujete?
Někdy prohrajete.
Jinak by se tomu kurva neříkalo „hazard“.
Takže se dostaneme až na tu hranici,
což je v pořádku. Takže ve svých speciálech říkám vtipy,
které prošly kontrolou právníků a tak,
a přesto se dostaly na Netflix, vy se na ně po letech díváte,
ale i tak jste nasraní. Tak to jděte do prdele.
Protože...
Protože když jsem ten vtip řekl,
byla ta hranice tady a bylo to společensky přijatelné.
Ta hranice se přesunula sem, takže tam už chodit nebudu,
hranice je tady.
Ale nemůžete být naštvaní, když jste hranici posunuli před ten vtip.
A pak máte tu drzost mi říct, abych se omluvil.
Za posraný vtip. Ale věc se má takhle.
Chtěl jsem, aby ten vtip fungoval. Někdy řeknete vtip
a on prostě nefunguje.
A lidi říkají: „Proč to děláš?“
„Snažil jsem se, aby ten vtip fungoval, ale nefungoval.
A teď jste na mě naštvaní.“
Je to, jako kdyby pilot rozflákal letadlo o nějakou horu.
Nezeptáte se: „Proč jsi to udělal?“
Řekl by totiž: „Mým záměrem bylo bezpečně přistát.
Ale selhal jsem ve své práci.
Ale s myšlenkou: ‚Rozflákej to!‘ jsem se ráno fakt nevzbudil.“
Koukal jsem tuhle na speciál Davea Chappella.
Podle mě byl naprosto boží.
Bylo to neskutečně vtipné.
Ale lidi byli naštvaní kvůli některým jeho vtipům.
Ale věc se má takhle.
Nelíbil se mi úplně každý jeho vtip.
S některými věcmi, které řekl, vlastně ani nesouhlasím.
Ale víte, co se stalo? U vtipů, které se mi nelíbily,
jsem to neřešil, protože nejsem zasraná píča.
A poslouchal jsem jen ty, co mě bavily.
Řekl třeba, že si myslí, že Michael Jackson děti nešukal.
Já si myslím, že Michael Jackson děti šukal.
To je rozdíl mezi mnou a Davem.
Hodně lidí už Michaela Jacksona neposlouchá.
Říkají: „Už to nebudu poslouchat.“
Já to poslouchám.
Ale jenom Jackson 5.
Protože jestli už tehdy šukal děti,
tak jen experimentoval. A to je v pořádku.
Poslouchám všechno až po „Blame It on the Boogie“. Dál nic.
Takže...
Snažím se vám říct, že...
si nemohla vybrat ten správný krém.
Dívala se na různé krémy.
Taneček na zatlačení hovna pokračuje.
A pak si říkám: „Musím se vysrat.“
Ta lékárna má vzadu záchod,
tak odkvačím. A v téhle části příběhu
vám musím říct,
že ta holka má chorobný strach ze špíny a nečistoty. To je důležité.
Možná tu máme pár lidí, kteří se takto identifikují,
a těmhle lidem vzkazuju: „Naserte si.“
V životě jsem nepotkal zajímavého člověka,
který by měl takovýhle problém.
Jste akorát nudné kundy, co akorát pořád dokola opakují,
že mají chorobný strach ze špíny.
Tenhleten strach může z velké části za to,
že jste naprosto příšerné lidské bytosti.
Proč se chováte, jako bychom byli nemocní?
Kdykoliv vám chceme potřást rukou, děláte: „Já nemůžu, protože...“
Když s takovým člověkem vaříte,
vyhodíte zbytky do koše a zeptáte se: „Vyneseš prosím koš?“
A oni na to: „Moc rád bych, ale nemůžu,
protože mám strach ze špíny.“
A vy na to: „Nám ostatní to neva!“ A olíznete koš.
Nejste výjimeční.
Když jsem v tom, tak nasrat i lidem s alergií na arašídy.
Neříkám, že neexistují lidé s vážnou alergií na arašídy.
Existují. Někteří lidi umřou, když sežerou arašíd.
Já ale říkám, že to je váš problém.
My ostatní se do toho nemusíme zapojovat.
Možná jste teď někdy byli v letadle, kde personál říkal:
„Dnes nebudeme podávat arašídy,
protože s námi letí člověk, který má vážnou alergii na arašídy.“
A vy na to: „Dobře, tak jim je nedávejte.“
Jak slabou vůli tyhle kundy mají?
„Vím, že mě to zabije, ale je to slaná dobrota...“
Co si jako myslí, že bude zbytek lidí dělat?
Že zajdou za letuškou a zeptají se: „Kdo má tu alergii?“
Co se asi tak stane, když někdo vedle vás sní arašíd?
Do vzduchu se rozletí arašídové částice?
Hádejte co. Tyhle lety lítají tam a zpět celý den.
A mezitím to letadlo sotva uklidí.
Myslíte si snad, že mají nějaké odarašídovací zařízení,
kterým vyčistí vzduch?
Víte, co dělávám já?
Vždycky, když letím letadlem a podávají tam arašídy,
tak vezmu šest nebo sedm arašídů
a nacpu je za sebe do sedačky.
A jestli na to někdy někdo umře, tak budu první, kdo řekne:
„Spletl jsem se.“
Takže teď říkám jeden sexistický vtip
a vlastně vůbec nevím,
jestli lidi ví, že si dělám prdel.
Je to divné. To napětí, které tu máme ohledně toho,
co je správné a co špatné.
Byl jsem v letadle. A jedna ženská se snažila nacpat tašku
do přihrádky na zavazadla. Klepala se a nešlo jí to.
Chtěl jsem jí pomoct, ale podívala se na mě a takhle nějak řekla: „Ne.“
Jsem v maléru, protože jsem jí chtěl pomoct.
To bývala moje technika.
Otevíral jsem dveře, zvedal jsem tašky,
pouštěl těhotné v autobuse sednout.
Tohle jsem prostě dělával.
A teď, protože jsem se jí snažil pomoct,
tak je na mě naštvaná? Jako že ukazuju nadvládu patriarchátu,
protože to umím zvednout líp? Tak jsem řekl, ať jde do prdele.
A ukázalo se...
že měla akorát Parkinsona
a pomoc nepotřebovala.
Ale mohlo to být i jinak.
Byl jsem se synem v kině, bylo to pár let zpátky,
byli jsme na Krotitelích duchů.
Těch nových se ženami.
Krotitelé duchů. A můj tehdy čtyřletý syn
se ke mně otočil a říká:
„Tenhle film není tak dobrý jako ten první.“
A já na to: „Sklapni, ticho.
To se nesmí říkat, tenhle film je stejně dobrý
jako první Krotitelé duchů.
Promluvíme si o tom v autě.“
Zpětně vzato ten film...
nebyl tak dobrý.
Byl to na hovno film.
Nebyl vtipný, neměl dobrou akci,
byl to na hovno film.
Nebyl na hovno, protože v něm hrály ženy, ale protože byl na hovno.
Chápete, jak to myslím? Režíroval ho Paul Feig.
Režíroval i Ženy sobě, mou oblíbenou komedii.
Pracoval na tom i zbytek toho štábu, natočili dobré filmy.
Ale tohle se jim prostě nepovedlo. Ale divné bylo,
že na ten film nikdo nešel, ale zničehonic
byli muži prasata a sexističtí kreténi,
protože ten film propadl. Ne.
Propadl, protože jste na něj nešly ani vy ženské.
Kdybyste na něj šly, tak by to byl trhák.
Nešly jste na něj a pak jste se nasraly, že my na něj taky nešli.
Proč to byl propadák? Je to akční komedie.
A když se zeptáte markeťáků, jak prodat akční komedii,
tak na akční komedie chodí hlavně muži.
Mohou existovat výjimky, ale akční komedie mají rádi hlavně muži.
Chcete vědět proč? Protože jsme vtipní a děláme různé věci.
A ženy mají rády dramata, protože dramata vytvářejí.
Takže chci říct,
abyste přestaly dělat remaky našich filmů a nechaly je na pokoji.
My taky neděláme remaky vašich filmů.
Brad Pitt a George Clooney se taky nesnaží natočit
Zasraná podivná tajemství sesterstva podělaných putovních kalhot.
Nesereme se vám do věcí.
I když existují filmy,
které by se měly natočit s jinými herci.
Jako dítě jsem měl moc rád film Od devíti do pěti.
Dolly Parton, Lily Tomlin, Jane Fonda. Parádní film. Pořád dobrý.
Je o třech ženách, jejichž šéf je nehorázné prase.
I dneska je to aktuální. Jejich šéf je prase.
Takže ho zdrogují, navlíknou ho do sado maso kostýmu
a na tři týdny ho pověsí na střechu od garáže.
Zábavný film.
Měli by to natočit s muži, ne?
V pozici moci by tam byla žena.
Zaměstnancům se to nelíbí, zdrogují ji, navlečou do sado maso kostýmu
a pověsí ji na střechu od garáže.
Prostě zábavný film.
Další film, který potřebuje takový remake:
Zkrocená hora.
Ten film to nutně potřebuje!
Originál je o dvou týpcích, co pracovali jako kovbojové
a neměli o čem se bavit.
Tak si zalezli do stanu a navzájem se ošukali.
V mém filmu by to byly dvě dívky,
kovbojky, dělaly by mužskou práci, ale nudily by se,
tak by si zalezly do stanu a navzájem se vyprstily.
Moje verze nepotřebuje ani ten stan.
Jedna z věcí, která se teď děje ve filmovém světě,
a na tom se asi shodneme... Běloši s make-upem nemají hrát černochy.
Přestaňte s tím.
Lidem se to nelíbí.
Jestli ze sebe chcete na Halloween udělat černocha...
Nedělejte to.
Je mnohem jednodušší to neudělat.
Stačí nedělat nic.
Ušetříte si tak čas.
Ohledně herců jsme se všichni shodli na tom,
že nemůžete hrát jinou rasu než svou vlastní.
Už Mickey Rooney hrál Asiata ve Snídani u Tiffanyho.
Nehrajte jinou rasu než tu svoji. Můžete hrát jen tu svoji.
Na tom se asi všichni shodneme.
Navíc se teď děje to, že jsou gayové naštvaní,
když ve filmu hraje gaye heterosexuál.
Tím si nejsem jistý, ale klidně se o tom budu bavit.
Ale jedna věc mě fakt sere.
Taron Edgerton nebo Egerton, to je fuk,
hrál Eltona Johna a Orla Eddieho.
Dvě nejhnusnější kundy, co kdy žily.
A on je fakt fešák. A to mě fakt sere.
Hraje si tu na ošklivku.
Kolik ošklivých herců by uvítalo takovouhle příležitost?
To nám atraktivní lidi vezmou úplně všechno?
Třeba když Charlize Theron přibrala skoro 15 kilo.
A všichni řekli jen: „Ta je ale odvážná.“
Víte, co je odvážné?
Být ošklivý každičký zkurvený den.
Takže jsem se rozhodl jít na záchod. Tak jdu...
a ona se zeptá: „Kam jdeš?“ A už nemá smysl lhát,
tak jsem prostě řekl:
„Musím se jít posrat.“
A ona řekla: „Jestli se vysereš na veřejných záchodech,
tak už si nikdy nezašukáme.“
A já na to:
„To je velmi dobrý argument, to nám tady vyvstal zapeklitý problém.“
Tak říkám: „Dobře, ale pospěš si.“
Taneček na zatlačení hovna je pořád intenzivnější.
A říkám: „No tak.
Vyber už si kurva krém. Jakýkoliv krém. Všechny jsou dobré.“
Dávala si načas, tak jsem udělal to, co už udělal každý zadaný muž.
Pár mužů z publika
to určitě udělalo dneska, aby to sem stihli.
Takhle můžete popohnat svou ženu či přítelkyni.
Dělá to každý muž. Je to náš trik.
Jdeme ven a sedneme si do auta.
A pomyslíme si: „Tímhle vysílám jasnou zprávu.“
A ženy si určitě říkají: „Díkybohu, že si šel sednout do auta.“
Takže sedím v autě
a takhle se natáhnu. Úplně až dolů.
A snažím se to rozdýchat, jako bych trénoval na porod.
A sedím takhle proto,
že si myslím, že když budu takhle natažený,
tak to hovno půjde ven pomaleji
kvůli gravitaci.
Když budu sedět vzpřímeně, tak se tomu hovnu poleze ven snáz.
A v téhle pozici taky můžu svírat půlky.
Protože když to hovno překoná svěrač,
tak nepřekoná neproniknutelnou bariéru
ve formě mých dvou sevřených půlek.
Protože jsem prostě geniální.
Tak tam sedím a sleduju ji oknem lékárny.
Vybere si krém, ale pak se na chvilku zastaví.
A pak se vrátí pro jiný krém. Musím to urychlit, tak začnu troubit.
Koukne na mě a vypadá dost naštvaně.
Jde ke kase a já si říkám: „Hurá, už jde.“
A pak narazí na kamarádku.
A dá se s ní do řeči.
Tak to abych se do toho opřel.
Tak spustím okénko, vykloním hlavu z auta
a pokaždé, když se otevřou automatické dveře,
tak zařvu:
„Já se poseru!
Já se poseru!“
Občas zapomínám, že jsem známá osobnost.
Není to něco, nad čím bych přemýšlel.
Takže se vykláním z okénka a řvu, že se poseru,
a nějaký 14letý kluk jede kolem na skejtu a říká:
„Tak si to užij, Jime.“
Takže tam sedím a řvu, že se poseru.
Nakonec vyjde ven,
nastoupí do auta a očividně je naštvaná.
A má k tomu důvod. Přeci jen jsem řval: „Já se poseru.“
A troubil.
Sedne si vedle mě a řekne: „Nemůžu uvěřit...“
A já: „Na hádku není čas!
Tohle není cvičení!“
Tak z toho zasraného parkoviště vystřelím.
Jsme ve Ventuře, kličkuju mezi auty, ona se sotva drží,
krém poskakuje po autě.
Vidím zlaté písmeno M. Mekáč. Tak se na ni otočím a říkám:
„Můžu se prosím vysrat v Mekáči?
Mekáč je proslulý tím, že má velmi čisté záchody.
Ani si nesednu na prkýnko.
Budu se nad ním vznášet a rozprašovat.“
Na to mi řekla neoblomné: „Ne.“
Musel jsem se rozhodnout.
Můj dům je pět minut cesty. Její dům je tři minuty cesty.
Je to jasné, musíme jet k ní,
jinak to nestihnu.
A tohle mě ničí. Myslím na to každý den.
Kdybychom hned jeli k ní,
nemuseli bychom se stavovat pro ten krém.
Takže přijedeme k jejímu domu,
vjedeme na dlouhou příjezdovou cestu.
Zaparkuju auto, vylezu z něj. A řvu:
„Honem!“
Klíče má ona, takže to, že běžím, je k ničemu.
Plouží se ve svých podpatcích, prohrabává se kabelkou.
Já řvu: „Honem!“
Přestala se zlobit, teď už jí to přijde vtipné.
Prostě se směje. Dostanem se ke dveřím.
Znáte ten pocit, kdy se fakt potřebujete vysrat?
Může trvat pět minut nebo pět hodin.
Ale nějakou dobu jste se prostě nutně potřebovali vysrat.
Pak se dostanete na tři metry od záchodu.
A vaše prdel se začne odměňovat...
za všechnu tu dobře vykonanou práci.
Vaše prdel řekne: „Zvládli jsme to!
Zvládli jsme to jako tým!
A nejlepší je, že jsme to zvládli společně.“
Cesta na záchod vypadá takhle...
Nikdy si nesednete a...
Ne. Proč to vždycky stihnete jen tak tak?
Zas takové štěstí nemáte. Není možné, aby byla náhoda,
že to vždycky tak tak stihnete.
Vaše prdel má prostě vlastní rozum a podmíněné reflexy jak od Pavlova.
No nic. Takže dojdu ke dveřím
a řvu: „Honem!“
Fakt hodně řvu. A ona přijde,
vytahuje klíče a směje se u toho.
Chce odemknout,
ale spadnou jí klíče.
A jak ty klíče dopadly na zem...
tak jsem se posral.
A nemluvím teď o malém varovném ukápnutí, které vám říká:
„Pozor, je tam toho víc.“
A nebyla to ani kompletní evakuace střev.
Nebylo to takovéhle dělo.
Bylo to hrozně divné, ale ty sračky ze mě vytékaly
tak nějak hezky rytmicky.
A to jsem vůbec netlačil.
Všechno od tekutin po pevné kusy a všechno mezi tím.
A z pořvávání jsem přešel do klidu.
Vnitřního klidu.
Mezitím se mi plnily džíny.
A zápach lidských fekálií okamžitě prostoupil okolní vzduch.
A ona se konečně vzpamatovala a zařvala:
„Kurva!“ A sebrala ty klíče.
A já na to: „Ale ne.
Teď už nemá smysl spěchat.
Klidně si dej načas.“
Než odejdu, řeknu vám jeden krátký příběh.
Před pár měsíci mi umřela máma,
a když umřela... Hele, moje máma nikdy...
Má se to takhle. Moje máma nebyla vtipná žena.
Neměla smysl pro humor, nikdy jsem jí nepřišel vtipný.
Nikdy si u mého vystoupení neřekla: „Vtipné.“
Ale vždy mě velmi podporovala.
A byl to jediný člověk v mém životě...
Z mámy jsem si dělal strašnou prdel.
Říkal jsem jí Gunta, byla terčem spousty mých vtipů.
A jedno se jí musí nechat. Nikdy si nestěžovala. Ani jednou.
Ani jednou.
Takže...
Chtěl bych vám říct příběh,
který ji ukazuje v dobrém světle.
Jasný?
Když mi bylo asi 13 a mému bratrovi asi 17,
tak jsme byli doma a koukali na Star Wars.
Já seděl na Trůnu utrpení, brácha na gauči.
A koukali jsme na Star Wars. A můj pošahaný bratr Scott
se na mě otočil a řekl: „Jime, přines mi Colu.“
A já na to: „Přines si ji sám, já na tebe seru.“
A on: „Přines mi Colu, nebo pochčiju koberec.“
„Cože?“
„Přines mi Colu, nebo pochčiju koberec.“
A já na to: „Nic ti nepřinesu.“
A on na to: „Takže se mám radši vychcat na koberec?“
A já na to: „Jo, přesně tak to myslím.“
A brácha si to nakráčí doprostřed obýváku,
postaví se přede mě,
vytáhne své péro, začne chcát na koberec,
koukne na mě a říká:
„Netuším, proč musíš neustále dělat problémy.
Mohl jsi prostě zajít pro Colu.
Ale ne, Jim ne, Jim musí dělat potíže.“
Oklepe si péro, schová ho,
vrátí se na gauč, lehne si. A tohle mě vždycky rozseká.
Pro tu Colu si nezajde.
Tak tam tak sedím, 40 stupňů Celsia, bez klimatizace,
uprostřed obýváku je kaluž moči,
která se vypařuje. Asi už jsme u Návratu Jediho.
Vtom přijde máma.
A udělá to, co dělají rodiče, když nemají slov.
Přijde tam, uvidí moč uprostřed místnosti
a říká: „Proč?
Kdo by... Proč?“
A pak říká: „Každý zkurvený den je to něco nového.
Každý den.“
A pak řekla: „Kdo to byl?“
Nechtěl jsem mít průšvih, tak říkám: „To Scott.“
Tak se otočila na Scotta a řekla: „Proč jsi to udělal?“
A on na to: „Řekl jsem Jimovi, ať mi přinese Colu,
jinak pochčiju koberec.“
A máma se obrátí na mě a udělá...
„Proč jsi mu nepřinesl Colu? Víš, že je to magor.“
Dámy a pánové, moc vám děkuju.
Dobrou noc. Díky moc.
Překlad titulků: Lukáš Gurník