Downloaded from YTS.MX
Människor vet att de ska dö, men man tror aldrig att det blir idag.
Official YIFY movies site: YTS.MX
Vi väntar oss en morgondag, en nästa månad och ett nästa år.
Plötsligt var det inte ett rimligt antagande.
Sully sa: "Det här är kaptenen. Förbered er på en krasch."
Inte många hör de orden och överlever.
Jag sa: "Får jag hålla barnet?"
Jag skrek: "Fortsätt. Stanna inte. Vi måste lämna planet."
Man tänker: "Det här händer verkligen. Jag dör snart."
MIRAKULÖS LANDNING PÅ HUDSON-FLODEN
Jag står vid en flodbank.
Bredvid står en herre jag inte känner.
Vi ser ett plan lyfta.
Motorerna ryker.
Jag frågar: "Vad händer?" Han svarar: "Jag vet inte."
Planet försvinner vid horisonten-
-och plötsligt dyker ett rökmoln upp.
Jag blev rädd och vaknade.
Jag skulle flyga den eftermiddagen och tänkte på den där drömmen.
"Jag borde inte göra det här."
Vid gaten ville de ha mitt boardingpass.
Jag kunde inte göra det. Drömmen skrämde mig för mycket.
Jag vände, satte mig i bilen och körde hem.
Jag såg på tv på kvällen.
Jag var säker på att nyheterna skulle säga att något hade hänt.
Det gjorde de inte. Jag intalade mig själv att jag var fånig.
Den 15 januari gick jag ut-
-och begav mig till La Guardia-flygplatsen.
Jag reser till New York varje månad, alltid med 17-flyget.
Den dagen ville jag ta ett tidigare flyg.
Men jag glömde att jag hade bokat 14.45-flyget.
En kollega sa:
"Blir inte du sen? Ska du inte till flygplatsen?"
Jag tog väskorna och hoppade in i taxin.
"Jag ska vara på flygplatsen om 20 minuter."
"Ta mig dit, men döda oss inte."
Januari 2009 var en av USA:s svåraste ekonomiska perioder.
Alla hade det svårt.
Vi var oroliga för landets framtid.
Jag var orolig över att komma hem på grund av vädret.
Att flyget skulle ställas in.
-Oj, ursäkta. -Ingen fara.
Det var inte bra att checka in på plats. Vilka platser skulle vi få?
Vi måste få sitta tillsammans på flyget till Charlotte.
Det är kallt ute.
Jag skulle flyga ned till Charlotte.
Molnen och snön hade drivit österut-
-och New York hade solsken.
Jag hade aldrig flugit med Sully.
Han hade jobbat för bolaget i 30 år och jag i 24.
Jag hade aldrig ens träffat Sully.
Det syntes att han var proffs.
Han gav det intrycket.
Det var först ombord vi insåg att vi inte satt ihop.
Tess hade Damien i knät vid 19E.
Jag hade 23B-
-och Sophia hade 23E. Till höger, på andra sidan gången.
Sitter vi inte tillsammans?
Jag tyckte att en mor hade rätt-
-att sitta med sitt barn och sin make.
Jag var bestämd över-
-att få byta plats.
Vi behöver byta plats. Min dotter sitter ensam.
-Sätt er, så får ni byta när vi flyger. -Hon är fyra år gammal.
-Hon kan byta med mig. -Tack.
Det var snällt-
-och återigen avgörande-
-för att hon överlevde den dagen.
Barnets mor verkade stressad.
Jag bad henne att sitta, så vi kunde lyfta. Spänna fast sig och så.
Det är normalt, det händer jämt. Det var bara en familj ombord.
Det började kännas obehagligt.
Vid ett tillfälle ställde jag mig och ville kliva av.
Ursäkta, jag måste kliva av. Ursäkta.
Flygvärdinnan sa: "Sätt er. Sätt er nu."
Jag satte mig.
Herrn bredvid var snäll-
-och lugnade mig.
Kan jag hjälpa er? Jag är fembarnsfar.
Han hade USA:s flagga på kavajslaget-
-var välrakad och fin i håret och han var sansad.
Det är ingen fara. Tack för att ni frågar.
Cactus 1549 Taxi Foxtrot Bravo Hotel Echo, vänta i tre minuter-
-på avfärden mot Charlotte.
Jag skulle jobba 15 till 23 den dagen.
Jag blev briefad om upplägget och dagens frekvenser.
Jag tog över.
Cactus 1549, tag startbana 4.
-Startbana 4. Ni kan lyfta. -Cactus 1549 är klara att lyfta.
Sully placerade planet rätt och sa:
-Planet är ditt. -Mitt.
Vi accelererade längs startbanan.
Sully sköter standardutropen.
Jag drar i kontrollen och vi lämnar startbanan.
Jag har läst information om flygkrascher.
De händer oftast inom 90 sekunder.
Jag har som vana att räkna ned. Sedan känner jag mig säkrare.
Jag börjar räkna ned: "Ettusen ett, ettusen två, ettusen tre..."
Jag kom till "ettusen åttio".
"Ettusen åttioett."
"Ettusen åttiotvå, ettusen åttiotre."
Jag tänkte: "Bra. Vi är nästan där." Och...
Bang!
Planet skakade och riste.
Jag förstod inte vad det var alls.
Vad kunde det vara när vi var över 900 meter upp i luften?
Ingen fara.
Precis efter det kom en doft.
Jag tänkte på elfel och kollade pentryt där bak.
Jag försökte använda snabbtelefonen.
Den var trasig. Det händer inte.
Ingen fara. Sitt kvar.
När jag gick framåt hade jag händerna mot bagagehyllorna.
Jag sökte efter brand.
Ni måste sätta er.
Min stolsgranne tittade ut genom fönstret.
Han såg på mig och sa: "Motorn trillar nog av."
Jag lossade på bältet och gick fram till fönstret.
Jag sa: "Goda och dåliga nyheter. De goda: den trillar inte av."
"De dåliga: den står still."
Jag är en van resenär och flyger ofta.
Jag hade aldrig hört något liknande. Jag såg ut genom fönstret.
Det flög gnistor ur motorn.
Plötsligt stannade den.
Det blev väldigt tyst. Man hade hört en knappnål falla.
900 meter upp tittade jag ut.
Till höger, ovanför oss, såg jag en flock fåglar.
Jag fick en chock. De var för nära att manövrera runt.
De dök och jag trodde att vi skulle flyga över dem.
Båda motorerna tappade kraft-
-och planet kändes segt.
Hastigheten bara sjönk.
Då kom den riktiga chocken.
Huvudet svallade och jag såg världen i en dimma.
Startmotorer.
Sully skred direkt till verket.
-Han slog på nödkraften. -Alternativ kraft.
Han tog över flygningen och sa "planet är mitt."
Planet är ditt.
Han sänkte nosen för att glidflyga.
Det går bara om man byter höjd mot hastighet.
Herregud!
Jag trodde att vi skulle åka rakt ned i marken.
Jag tänkte:
"Jag måste ringa min make. Vi kommer nog att dö."
Jag var på biltvätten.
Hon var orolig, det var fel på planet.
Ingen fara.
Jag sa: "Vi kraschar."
"Vi lyfte, sedan flög vi in i något."
-Det brinner. -Vänta, sa du brinner?
Det var inte flygrädsla.
Det var en nödsituation vi inte kunde kontrollera.
Jag försökte lugna henne och ta reda på fakta.
Eileen, hör du mig? Eileen.
Men samtalet bröts.
Dagen innan väntade jag och frun på besked om bröstcancer.
Det var väldigt jobbigt att vänta på testresultaten.
Jag bad och sa:
"Gud, om du ska ta någon, ta mig."
Och så kom samtalet.
Frugan var frisk, tack och lov.
Jag älskar dig. Hej.
Jag avtalade med Gud att ta mig istället-
-så jag var tillfreds.
Startmotorer. Bränslestyrning.
Det var mitt jobb att starta motorerna.
Man hörde tändningen i hörlurarna-
-för att det var så tyst.
Alternativ kraft.
Jag insåg att de inte skulle gå igen.
Startmotorer.
De var helt förstörda.
Alternativ kraft.
Jag visste att vi skulle tvingas att gå ned.
Allt vi såg var vägar, hus och skyskrapor.
New York City har inga öppna ytor att landa på.
Cactus 1549, sväng vänster vid 270.
Jag ville få dem att svänga västerut.
Cactus 1549. Sväng vänster vid 270.
Jag avbröt honom.
Först efteråt hörde jag resten av meddelandet.
Cactus 1549 har träffat fåglar, motorerna är utslagna.
Jag kände pulsen stiga. Hjärtat slog hårt i bröstet.
Trafikledningen nämnde LaGuardia.
Det var för långt bort. Vi låg för lågt för att kunna glidflyga dit.
-Cactus 1549, bana 31 är fri. -Omöjligt.
Okej, vad behöver ni för att kunna landa?
Trafikledningen påtalade flygplatsen Teterboro i New Jersey.
Till höger har ni Teterboro. Vill ni försöka flyga dit?
Jag blev orolig när Sully inte svarade direkt.
Jag skulle just säga: "Går det inte?" Då sa han:
Går ej. Det blir Hudsonfloden.
Det blev otäckt tyst.
Ni vet...
Folk bedömer om det är på riktigt.
Vi fick en massa varningar och alarm.
En inspelad röst sa "flygtrafik".
Larmet om för låg hastighet och för låga vingklaffar ljöd.
En larmsignal ljöd hela tiden.
Mitt i allt oväsen var Sully klar nog att säga:
"Det här är er kapten. Inta kraschpositioner."
-Inta kraschpositioner. -Det var det enda jag hörde.
Det var då jag insåg att vi kommer att krascha.
Man vet inte om vi kommer att landa normalt-
-eller krascha, rulla och gå i miljontals bitar.
Jag drog åt Sophias bälte så hårt jag kunde.
Jag låg över henne för att skydda henne vid nedslaget.
Det gör man instinktivt.
Ursäkta, fröken...
Stolsgrannen frågade om han fick skydda min son.
Jag tänkte att han har större chans att överleva i starkare armar.
Han klarar sig. Vi är i goda händer.
Orden som kom ur min mun-
-var helt andra en de i mitt huvud.
Jag skulle inte ens flyga den dagen.
Jag var i New York och gjorde Giants och Jets nya stadion.
Mötet slutade tidigt.
Jag åkte till LaGuardia så fort jag kunde och sa vid disken:
"Finns det plats på flyget?"
Det kanske var ödet, men jag fick planets sista plats.
Det här är er kapten. Inta kraschpositioner.
Inte många hör de orden och överlever.
Det var som om någon artigt sa att man ska dö snart.
Jag ska ropa åt folk att hålla i sig.
Håll ned huvudena! Håll er nere! Håll i er.
Jag accepterade att jag skulle dö där.
Det var allt.
En otrolig sorg sköljde över mig.
Jag vill aldrig känna så igen.
Samtalet bröts två gånger. Tredje gången sa kaptenen:
"Inta kraschpositioner."
Jag sa: "Herregud, vi kraschar."
Sedan tog jag farväl.
Det slutgiltiga i det hon sa och att jag sa att jag älskar henne.
Att hon bad mig ta hand om alla. Det var en stor chock.
Han är 2,4 kilometer från Lincolntunneln på 270 meters höjd.
-Vi ser honom, han flyger lågt. -Flyger han fortfarande?
-Ja. -En olycka kan ske.
Vi såg planet sjunka allt lägre över Hudsonfloden.
Jag fick säga orden ingen trafikledare vill säga.
"Ingen radarsignal."
Det är det sista man säger innan en krasch.
Cactus 1549. Ingen radarsignal.
Han är på 270 meters höjd, tvärs över Hudsonfloden.
Han går ned mot Hudsonfloden.
Det var en korsning av misstro och illamående.
Jag var en del av-
-den värsta flygkraschen i modern tid.
4718. Han sa att han skulle landa i floden.
Jag tittade ut och såg George Washington-bron.
Vi gick knappt fria från bron.
Och sen... Sen...
Planet ökade farten. Vi gick nedåt snabbare.
Snabbare och snabbare.
Jag visste att det inte fanns mirakel och att min tid var kommen.
Jag tänkte på min dotter.
Vi var lägre än skyskraporna på Manhattan.
Jag insåg att vi skulle ned i vattnet.
Jag tänkte: "Planet går sönder, det blir hemskt, men jag överlever."
Håll i er!
Jag förberedde mig på att ta mig ut.
-Vilken utgång tar jag? -Håll i er!
Det kan brinna, det är metall överallt.
Jag tänkte igenom allt jag måste göra under vatten och i mörker.
Ta spjärn. Ta spjärn.
Jag greppade sätet framför, sänkte huvudet och höll i mig.
Precis innan vi slog i sa Sully: "Har du någon annan idé?"
Jag sa: "Faktiskt inte."
Jag tittade ut och såg vattnet närma sig snabbt.
Jag satte knäet mot sätet framför och höll honom så nära jag kunde.
Hon lutade sig fram och vi slog i floden.
Smällen var otrolig.
Jag tänkte: "Ge mig styrka nog att inte tappa barnet."
Och sedan...
Ingenting.
En millisekund senare steg det kalla flodvattnet runt fötterna.
Då bröt kaoset ut.
Listerna kring fönstren gav upp och vattnet rusade in.
Inte bara från kabinens undersida, utan från fönstren.
Jag fick av mig bältet och tog Sophia.
Hon grät och förstod ingenting. Jag var rädd själv.
Alla fick panik. De tänkte inte klart.
Och jag tänkte...
Någon var tvungen att instruera alla.
Kom igen, upp! Vi måste framåt!
Folk tog saker ur bagaget.
Jag skrek: "Glöm bagaget!"
En man fortsatte.
Jag sa: "Någon kommer att drunkna för det du tar."
Rör på er! Kom igen!
Jag skrek: "Rör på er! Stanna inte! Vi måste av planet!"
Vi måste av planet!
Barnet i mina armar verkar må bra.
Rör på er, rör på er!
Tess reser sig och hon får barnet.
Jag sa: "Vi måste iväg."
Jag fick klättra över sätena med Damien.
Jag kom inte ut i gången, för folk knuffades.
Vi kunde ha blivit ihjältrampade.
Till slut kom jag inte över fler säten.
Alla passerade. Jag kände mig osynlig.
De starkas överlevnad rådde.
Jag tittade till höger och folk klättrade över sätena.
Jag tittade till vänster och folk klättrade över sätena.
En kvinna skrek.
Jag ser en kvinna med ett spädbarn vid bröstet.
Hon är skräckslagen.
Jag har aldrig sett en sådan blick. Skräck.
Min själviska sida sa: "Lämna planet. Det gäller livet."
Vi gick långsamt framåt. Jag vände mig om och såg henne skrika.
Kom igen!
Jag tänkte:
"Om du inte hjälper henne så sover du aldrig igen."
Flytta er! Ur vägen!
Jag gick tillbaka och knuffade undan folk.
Ur vägen!
Flytta er!
Folk stod i vägen. Det gjorde mig väldigt irriterad.
Jag lyfte upp dem och sa: "Kom igen, följ med mig."
Jag vaggade längs gången bäst jag kunde.
Flytta er!
Hon svimmade i min famn.
Miss... Miss...
Mitt adrenalin pumpade.
Det flödade för att jag var rädd.
Jag var livrädd.
Jag visste att vi var i omedelbar fara.
Då ringde min telefon.
Det var David.
Han sa: "Är ni nere?" Jag sa: "Vi är i vattnet."
Även om de var i vattnet kan motorerna antända bränslet.
Jag ville få henne av planet.
Du måste av planet.
Jag kom iväg.
Folk var redan på väg genom dörren.
Jag knuffades med som boskap.
Utanför dörren rådde kaos.
Det var iskallt, planet sjönk-
-bränslet stank och det hade brunnit.
Jag ville så långt bort jag kunde komma.
Det rörde sig bakom mig.
Hennes telefon dog.
Fan också!
Det var som att landa i gyttja.
Det var kallt och tungrott.
Jag såg mig omkring och tänkte: "Vart ska jag? Upp på vingen?"
Jag såg någon simma mot stranden.
Jag såg flotten.
Jag försökte få tag om kanten, men halkade av hela tiden.
Till slut kastade jag mig över kanten.
En tjej bakom flaxade med armar och ben och skrek.
Jag halkade ur flotten ned i vattnet.
Adrenalinet pumpade för fullt, men vattnet var farligt kallt.
Jag kände inte armar och ben.
Något måste förändras snart, annars skulle vi drunkna.
Fortsätt!
Vi nådde utgången och någon sa: "Herregud, ett barn!"-
-och tog barnet.
Har du barnet?
Sen var hon borta för resten av resan.
Folk stod så tätt. Det var en enda röra.
Vi måste göra mer plats och det fanns bara vingen och flotten.
Ge mig handen.
Den ligger under planets vinge.
Vi vände den och jag hoppade från vingen.
Jag kastade mig på bakdelen.
Jag tyngde ned den och folk gick ombord.
Det enda jag tänkte på då var: "Planet sjunker snart."
"Är alla ute?"
"Hur många är döda?"
"Vad är kvar ombord på planet?"
Herregud!
Människor vet att de ska dö.
Vi vet att ingen överlever livet.
Men ingen tror att de dör idag.
Vi väntar oss en morgondag, en nästa månad och ett nästa år.
Plötsligt var det inte ett rimligt antagande.
Min värsta mardröm besannades.
Rör er framåt!
Jag är i ett trångt utrymme fullt av vatten och kommer inte ut.
Vattnet kommer att stiga och jag kommer att drunkna.
Jag ville inte drunkna.
Ett lugn kom över mig. Jag tänkte: "Nej, du måste av planet."
"Du har tre barn. Lämna planet."
Ni kan inte gå bakåt. Gå framåt!
Jag skrek: "Ni kan inte gå bakåt, gå framåt!"
Det var allt jag kunde göra. Allt annat var bortom kontroll.
Jag blev lite tokig. - Rör på er!
Jag knuffades och skrek. Vad som än krävdes.
Jag såg till att ingen stannade framför mig.
Jag gjorde allt.
Gå! Fortsätt framåt!
Gå framåt! Rör på er!
Jag insåg att nödutgångarna var öppna.
Det blev ljusare längre fram.
Till slut såg jag Tess vid dörren med Damien.
Det var stort. Där är hon, hon mår bra och är vid medvetande.
Hon har Damien, han är vaken. Hon blöder inte.
Jag minns inte att vi sa något.
Vi ville bara därifrån.
Jag förutsåg inte att stå på en vinge-
-i iskallt vatten med en bebis.
Chocken satte in.
En man, jag vet fortfarande inte vem han var-
-såg på mig, pekade på mig och sa: "Ta barnen."
Jag tänkte: "Bra, någon har gett mig ett jobb."
Jag vände mig mot mamman och sa: "Räck mig bebisen."
Hon räckte Damien till någon.
Han var våt, så de höll honom varm.
En dam tog Sophia.
Hon höll om henne.
Hon tog på sig att ta hand om henne.
Längst fram hade någon glömt flytvästen.
Jag böjde mig fram och såg mitt ben.
Vid nedslaget kom ett vinkeljärn genom golvet-
-och gick genom benet.
Jag märkte inget.
Det är adrenalin.
Jag visste inte om blodet som rann.
Jag märkte ingenting. Som jag måste ha sett ut.
Jag åkte ned till flotten. Blodet rann överallt.
De tittade. "Vad har hänt henne?"
Färjor!
När jag såg färjan tänkte jag:
"Äntligen. Hjälp."
"Någon räddar oss." Det kändes så bra.
Här borta! Här borta!
Det varade inte länge.
Alla vinkade och skrek.
Stanna! Nej! Stanna!
Den var jättelik.
Den var enorm och den kom rakt emot oss.
Stanna!
Den kunde inte stanna.
Färjan nuddade vid vingen och jag föll i vattnet igen.
Man blev galen. Jag tänkte...
Det var så nära att vara över, men det var inte över.
Något hemskt skulle hända igen.
Det hände om och om igen. Lättnad och rädsla.
Alla ville ombord på färjan och där fanns en repstege.
Jag försökte få tag i den, men då måste färjan backa.
Jag föll i vattnet.
Vi närmade oss platsen och något rött fångade min blick.
Hon höll bara i sig, hon tog sig inte upp ur vattnet.
Jag sa: "Hon. Vi måste ta oss till henne först."
Då hoppade jag ut.
Jag frågade om hennes namn. Hon sa "Shae".
Jag sa: "Jag heter Michael och jag ska hjälpa dig ur vattnet."
När vi insåg att vi inte kunde klättra sa vi åt henne att släppa.
Hon sa: "Vi blir överkörda." Jag sa: "Lita på mig."
Hon släppte motvilligt taget...
...och jag och assistent Rodriguez drog henne bort.
En annan båt i området var bästa valet.
Vi hjälpte henne så mycket vi kunde.
Andra behövde vår hjälp.
God kväll. De hade just lyft från LaGuardia-
-mot Charlotte i North Carolina.
Mitt i luften drabbade en katastrof US Airways 1549.
Ett passagerarplan låg i vattnet-
-med 155 människor ombord.
När jag hörde om planet väntade jag mig en massa sår.
Många skadade kroppsdelar-
-och saknade kroppsdelar-
-på grund av skalan.
Jag sprang till olika delar av marinan...
...och väntade mig fler skadade passagerare.
Det jag väntade mig och det jag såg-
-var helt olika saker. Helt olika.
Jag såg folk sitta med filtar över sig.
Så här.
Som förstenade.
Man hörde folk andas, så tyst var det.
En bebis grät tyst längst bort.
Vi fick halsband med klistermärken.
Vi insåg vad de gjorde.
De räknar.
Det var en obehaglig känsla.
Att de räknar oss för att se hur många som klarade sig.
Plötsligt ropar de ut: "Herregud. Alla klarade sig."
Det var ett otroligt ögonblick.
Man insåg att det var ett mirakel.
155 personer kraschade och precis alla överlevde.
Det är overkligt. Helt overkligt.
Jag låg i vattnet länge och var nedkyld. Jag hade spytt.
De tog mig till sjukhus.
När de rullade mig till ambulansen-
-insåg jag hur stort det var.
Det var helikoptrar i luften-
-media med lampor överallt. Jag såg inte.
De frågade: "Vad hände? Hur mår du?"
Vad hände? Överlevde fler?
Berätta vad som hände.
Jag tänkte: "Jag vet inte vad som hände. Berätta ni."
Vad har hänt?
Överhopad av journalister.
De ser en i filten och ställer frågor.
Han tänker prata. Sir?
Jag sa till kameran:
Piloten är skälet till att min dotter har sin far kvar.
Berätta mer!
Jag visste inte-
-att det skulle följa efter mig i flera månader.
Nu till "Miraklet på Hudsonfloden".
Alla ombord överlevde.
Det har skett mirakel på 34:e gatan.
Nu har ett skett på Hudsonfloden.
Jag vet att det var ett mirakel.
Jag är så tacksam, men den mörka baksidan är-
-att jag har mardrömmar och ångest.
Frågar ni om jag skulle gå ombord på 1549 så svarar jag nej.
Det är för svårt.
Jag hoppas att en sådan upplevelse-
-gör mig till en bättre människa-
-mamma, fru, syster och dotter.
Jag hade tur den dagen. Jag påminns om att jag lever än.
Jag har min familj-
-och jag har saker kvar att uträtta.
Något bra hände för första gången på länge.
Folk behövde det.
Jag hade turen att vara med om det.
Undertextning: Emil Holmgren