Downloaded from YTS.MX
Tiedämme kaikki kuolevamme, mutta emme ajattele sen tapahtuvan tänään.
Official YIFY movies site: YTS.MX
Oletamme, että meillä on huominen, ensi kuukausi ja ensi vuosi.
Yhtäkkiä se ei ollut enää oletuksena.
Sully kuulutti:
"Tämä on kapteeni. Valmistautukaa törmäykseen."
Monikaan ei kuule niitä sanoja ja jää kertomaan siitä.
Sanoin: "Voinko pidellä vauvaanne?"
Huusin: "Menkää! Älkää pysähtykö!
Meidän täytyy päästä ulos!"
Sitä miettii: "Tämä tapahtuu oikeasti.
Kuolen pian."
IHMELASKEUTUMINEN HUDSON-JOKEEN
Seison joen rannalla.
Vieressäni seisoo tuntematon herra.
Seuraamme lentokoneen nousua.
Moottorit savuttavat.
Kysyn: "Mitä tapahtuu?" Hän vastaa: "En tiedä."
Kone katoaa horisontin taakse.
Yhtäkkiä taivaalle kohoaa savupilvi.
Pelästyin ja heräsin.
Minulla oli lento iltapäivällä, mutta en saanut unta mielestäni.
"Minun ei pitäisi tehdä tätä."
Porttivirkailija pyysi tarkastuskorttiani.
-En voinut tehdä sitä. -En pysty tähän.
Uni pelotti minua liikaa.
Käännyin, kävelin autolleni -
ja ajoin kotiin.
Katsoin televisiota illalla.
Olin varma, että uutisissa kerrottaisiin jotain tapahtuneen.
Olin väärässä.
Ajattelin olleeni vain hölmö.
15. tammikuuta lähdin ulos ovesta -
ja kohti LaGuardian lentokenttää.
Matkustan New Yorkiin joka kuukausi, ja olen aina kello viiden lennolla.
Sinä päivänä päätin lähteä aikaisemmalla lennolla.
Unohdin kuitenkin täysin varanneeni kello 14.45 lähtevän lennon.
Kollegani sanoi:
"Etkö sinä myöhästy? Eikö sinulla ole kiire kentälle?"
Nappasin laukkuni ja hyppäsin taksiin.
"Minun täytyy olla lentokentällä 20 minuutin päästä."
"Vie minut sinne äkkiä, mutta älä tapa meitä."
Tammikuussa 2009 Yhdysvalloissa vallitsi paha taloudellinen ahdinko.
Kaikilla oli vaikeaa.
Olimme huolissamme maamme tulevaisuudesta.
Olin huolissani kotiinpääsystä, sillä sää oli kehno.
Pelkäsin, että lento peruttaisiin.
-Hups! Anteeksi. -Ei se mitään.
Olin huolissani lähtöselvityksestä.
En tiennyt, mitkä paikat saisimme.
Oli tärkeää, että istuisimme yhdessä lennolla Charlotteen.
Ulkona on yhä kylmä.
Olin lentämässä konetta takaisin Charlotteen.
Lumipilvet olivat siirtyneet itään,
joten New Yorkissa paistoi aurinko.
En ollut ennen lentänyt Sullyn kanssa.
Hän oli työskennellyt US Airwaysilla 30 vuotta ja minä 24 vuotta.
En muista edes tavanneeni Sullya.
Hän oli selvästi ammattilainen.
Hänestä huokui hyvä henki.
Vasta koneessa huomasimme, ettemme istuneet yhdessä.
Tessillä oli Damien sylivauvana 19E:ssä.
Minulla oli 23B,
ja Sophialla oli 23E käytävän toisella puolella.
Pyysitkö vierekkäisiä paikkoja?
Ajattelin, että oli oikeuteni äitinä -
saada istua lapseni ja mieheni kanssa.
Vaadin itsepintaisesti -
saada asian järjestettyä.
Meidän täytyy saada uudet paikat.
Tyttäreni istuu yksin.
Istukaa. Järjestän asian ilmassa.
Hän on neljävuotias!
Hän voi vaihtaa kanssani.
-Kiitos. -Se oli todella kilttiä -
ja ratkaisevaa tyttäreni selviytymiselle sinä päivänä.
Vauvan äiti vaikutti hermostuneelta.
Pyysin häntä istumaan ja laittamaan turvavyönsä kiinni.
Sitä tapahtuu joka päivä. Tässä koneessa oli vain yksi perhe.
Silloin aloin tuntea oloni ahdistuneeksi.
Yhdessä vaiheessa nousin ylös lähteäkseni ulos koneesta.
Minun täytyy päästä ulos.
Anteeksi.
Lentoemäntä sanoi: "Istukaa alas!"
Istukaa alas!
Istuin alas.
Herra vieressäni oli mukava -
ja rauhoitteli minua.
Voinko auttaa jotenkin? Minulla on itselläni viisi lasta.
Hänellä oli USA:n lippu kauluskäänteessä -
ja lyhyiksi leikatut hiukset, ja hän vaikutti rauhalliselta.
Olen kunnossa nyt.
Kiitos kysymästä.
Cactus 1549, odottakaa kolme minuuttia,
niin pääsette lähtemään Charlotteen.
Sinä päivänä työvuoroni oli kolmesta yhteentoista.
Sain tiedotteet, asetukset ja päivän taajuudet.
Otin tehtävät vastuulleni.
Cactus 1549, rullatkaa kiitoradalle 4.
-Voitte nousta. -Cactus 1549 on valmis nousuun.
Sully rullasi koneen kiitoradalle ja sanoi:
-Kone on sinun. -Kone on minun.
Kiihdytimme pitkin kiitorataa.
Sully kävi läpi tarkistuslistan.
Vedin ohjauksesta taakse, ja nousimme ilmaan.
Olen lukenut lentokoneturmista.
Ne tapahtuvat yleensä ensimmäisen 90 sekunnin aikana.
Minulla on tapana laskea 90:een. Sitten tunnen oloni turvallisemmaksi.
Aloin laskea: "Tuhat yksi,
tuhat kaksi, tuhat kolme..."
Laskin 80:een asti.
"Tuhat 81, tuhat 82, tuhat 83..."
"Hyvä. Olemme jo melkein selvillä vesillä." Ja sitten...
Kone heilui ja tärisi.
En tiennyt ollenkaan, mitä tapahtui.
En voinut käsittää, mistä olisi kyse 900 metrin korkeudella.
Ei hätää.
Heti sen jälkeen alkoi haista.
Luulin, että kyseessä oli sähköpalo, joten tarkistin ensin keittiön.
Yritin soittaa etuosaan sisäpuhelimella.
Se ei toiminut. Niin ei ollut ennen käynyt.
Ei hätää. Pysykää paikoillanne.
Kävellessäni matkustamon läpi pidin käsiäni matkatavarahyllyillä.
Tunnustelin palon lämpöä.
Teidän täytyy istua alas.
Vierustoverini katsoi ulos ikkunasta.
Hän kääntyi puoleeni ja sanoi:
"Moottori taitaa pudota."
Avasin turvavyöni -
ja menin ikkunan luo.
Sanoin: "Hyviä ja huonoja uutisia.
Hyvät uutiset: moottori ei putoa.
Huonot uutiset: se ei toimi."
Olin kokenut matkaaja. Olin lentänyt paljon.
En ollut koskaan kuullut mitään sellaista.
Katsoin ulos ikkunasta.
Moottorista lensi kipinöitä.
Sitten se yhtäkkiä sammui.
Sitten tuli todella hiljaista.
Olisi voinut kuulla neulan putoavan.
900 metrissä katsoin ulos.
Oikealla puolella yllämme näin lintuparven.
Järkytyin. Ne olivat liian lähellä, että olisimme voineet kiertää ne.
Ne laskeutuivat alemmas. Ajattelin, että lennämme niiden yli.
Molemmista moottoreista katosi voima.
Kone vain heilui ilmassa.
Nopeus laski.
Silloin todellinen järkytys iski.
Ajatukseni hidastuivat, ja katsoin maailmaa sumun läpi.
Sully oli heti tilanteen tasalla.
-Hän käynnisti varavirran. -Varavirta.
Hän otti lentämisen vastuulleen sanomalla:
"Kone on minun."
Hän työnsi nokkaa alas, jotta pääsimme liitoon.
Se onnistuu vain vaihtamalla korkeutta nopeuteen.
Luulin, että syöksyisimme maahan.
Ajattelin:
"Minun täytyy soittaa miehelleni. Me luultavasti kuolemme."
Olin autopesulassa.
Vaimoni vaikutti huolestuneelta. Koneessa oli ongelma.
Kaikki on varmasti hyvin.
Sanoin: "Syöksymme maahan.
Nousimme ilmaan ja osuimme johonkin."
-Täällä palaa. -Odota. Sanoitko, että jokin palaa?
Silloin tiesin, ettei kyse ollut vain hermoilusta.
Käsissäni oli hätätilanne, johon en voinut mitenkään vaikuttaa.
Yritin rauhoitella häntä ja ottaa selvää tilanteesta.
Eileen? Kuuletko minut?
Eileen?
Puhelu katkesi.
Edellisenä päivänä odotimme vaimoni kanssa tuloksia rintasyövästä.
Oli erittäin stressaavaa odottaa tuloksia.
Rukoilin ja sanoin:
"Jumala, ota minut hänen sijastaan."
Sitten sain puhelun.
Vaimoni oli kunnossa. Luojan kiitos.
Rakastan sinua. Heippa.
Jos Jumala oli ottamassa minut vaimoni sijasta,
se sopi minulle.
Moottorin käynnistys.
Polttoaineen ohjaus.
Yritin käynnistää moottorit uudelleen.
Sytyttimien naksahtelu kuului -
hiljaisuuden yli kuulokkeissa.
Varavirta.
Kävi selväksi, etteivät moottorit käynnistyisi enää.
Moottorin käynnistys.
Ne olivat täysin tuhoutuneet.
Varavirta.
Tiesin, että kone tulisi alas.
Näimme vain teitä, taloja ja pilvenpiirtäjiä.
New Yorkissa ei ole avointa maata laskeutumiseen.
Cactus 1549, pitäkää 1 500.
Otin yhteyden koneeseen saadakseni sen kääntymään länteen.
Cactus 1549, käänny vasemmalle suuntaan 270.
Keskeytin hänet.
Kuulin loput lähetyksestä vasta lopetettuani.
Cactus 1549 osui lintuihin. Menetimme molemmat moottorit.
Tunsin pulssini kiihtyvän. Sydän takoi rintaani vasten.
Sully puhui lennonjohtajan kanssa LaGuardiasta.
Olimme liian kaukana ja alhaalla liitääksemme sinne asti.
Cactus 1549, kiitorata 31 on vapaa.
Ei onnistu.
Mitä tarvitsette?
Lennonjohtaja ehdotti Teterboron kenttää New Jerseyssä.
Oikealla puolellanne on Teterboro.
Haluatteko yrittää laskeutua sinne?
Huolestuin, kun Sully ei vastannut heti.
Olin sanomassa:
"Etkö usko, että se onnistuu?" Silloin hän sanoi:
Ei onnistu. Laskeudumme Hudsonjokeen.
Tuli aavemaisen hiljaista.
Ihmiset miettivät, tapahtuiko tämä todella.
Saimme paljon varoituksia ja hälytyksiä.
Nauhoitettu ääni varoitti liikenteestä.
Saimme varoituksia vähäisestä varoetäisyydestä.
Hälytyskello soi jatkuvasti.
Kaiken hälyn keskellä Sullylla oli malttia kuuluttaa:
"Tämä on kapteeni. Valmistautukaa törmäykseen."
Tämä on kapteeni. Valmistautukaa törmäykseen.
Se oli kaikki, mitä kuulin.
Silloin tajusin, että kone todella putoaisi.
Emme voineet tietää, onnistuisiko pakkolasku -
vai syöksyisimmekö maahan tuhansiksi kappaleiksi.
Käännyin Sophian puoleen ja kiristin hänen turvavyötään.
Makasin hänen päällään suojatakseni häntä törmäykseltä.
Siinä kaikki, mitä vaistomaisesti voi tehdä.
Anteeksi.
Vierustoverini kysyi,
voisiko hän suojata poikaani. Suostuin.
Hänellä olisi paremmat mahdollisuudet miehen vahvoissa käsissä.
Hän selviää kyllä.
Olemme hyvissä käsissä.
Suustani tulleet sanat -
eivät vastanneet ajatuksiani.
Minun ei edes pitänyt olla siinä koneessa.
Työskentelin New Yorkissa Giantsin ja Jetsin uuden stadionin parissa.
Kokous päättyi etuajassa.
Kiirehdin LaGuardialle ja kysyin tiskillä:
"Onko koneessa tilaa?"
Ehkä kohtalo puuttui peliin, mutta sain viimeisen vapaan paikan.
Tämä on kapteeni. Valmistautukaa törmäykseen.
Monikaan ei kuule niitä sanoja -
ja jää kertomaan siitä.
Kuin joku sanoisi kohteliaasti, että kuolet pian.
Minun pitäisi ohjeistaa ihmisiä törmäykseen valmistautumisessa.
Pää alhaalla!
Valmistautukaa!
Hyväksyin sen, että kuolisin siellä.
Siinä kaikki. Valtava suru valtasi minut.
En halua enää koskaan tuntea sitä.
Puhelu katkesi kaksi kertaa.
Kolmannella kertaa kapteeni sanoi:
"Valmistautukaa törmäykseen."
Sanoin:
"Voi luoja, me törmäämme."
Sitten sanoin hyvästit.
Hänen sanansa olivat lopullisia.
Kerroin rakastavani häntä.
Hän pyysi minua huolehtimaan kaikista. Olin todella järkyttynyt.
Kone on 2,5 kilometrin päässä Lincoln-tunnelista, 270 metrissä.
-Näemme sen, mutta se on matalalla. -Onko se vielä ilmassa?
-On. -Tästä voi seurata onnettomuus.
Seurasimme lentokoneen alastuloa Hudsonjoen yllä.
Lopulta jouduin sanomaan jokaisen lennonjohtajan pelkäämät sanat:
"Tutkayhteys menetetty."
Se sanotaan ennen törmäystä.
Cactus 1549, tutkayhteys menetetty.
Kone on 270 metrin korkeudella Pohjois-Hudsonin yllä.
Se on laskeutumassa Hudsonjokeen.
Se oli sekoitus epäuskoa ja pahaa oloa.
Luulin olevani osa -
viime vuosien pahinta lento-onnettomuutta.
Hän taisi sanoa laskeutuvansa Hudsonjokeen.
Katsoin ulos ikkunasta -
ja näin George Washingtonin sillan.
Pääsimme juuri ja juuri sillan yli.
Koneen vauhti kiihtyi.
Laskeuduimme nopeammin.
Yhä nopeammin ja nopeammin.
Tiesin, ettei ihmeitä ollut ja että aikani oli tullut.
Aloin ajatella tytärtäni.
Olimme pilvenpiirtäjiä matalammalla.
Tajusin, että olimme menossa veteen.
Ajattelin: "Kone hajoaa, ja tästä tulee kauheaa,
mutta minä selviän."
Aloin miettiä, miten pääsen ulos.
Mitä ovea käytän?
Kaikkialla saattaa olla tulipaloja ja metalliromua.
Mietin kaiken valmiiksi, jotta osaisin toimia veden alla pimeässä.
Valmistautukaa!
Tartuin edessä olevasta istuimesta, laskin pääni ja pidin kiinni.
Juuri ennen veteen osumista Sully kysyi: "Onko muita ideoita?"
Vastasin: "Itse asiassa ei."
Katsoin ulos ikkunasta ja näin veden lähestyvän vauhdilla.
Tuin polveni selkänojaan -
ja pidin vauvaa mahdollisimman lähellä.
Nainen nojasi eteenpäin,
ja osuimme jokeen.
Törmäyksen voima oli valtava.
"Luoja, anna minulle voimaa, että saan pidettyä kiinni vauvasta."
Ja sitten -
ei mitään.
Hetkeä myöhemmin kylmä jokivesi tuntui nilkkojen ympärillä.
Silloin sekasorto puhkesi.
Ikkunoiden tiivisteet olivat hajonneet, joten vettä tulvi sisään.
Ei ainoastaan matkustamon alapuolelta vaan myös ikkunoista.
Avasin turvavyöni ja nappasin Sophian.
Hän itki eikä tiennyt, mitä tapahtui.
Olin itsekin kauhuissani.
Ihmiset olivat paniikissa. He eivät ajatelleet selkeästi.
Minusta tuntui,
että jonkun piti ohjata väkeä.
Nouse ylös! Liiku tännepäin!
Ihmiset kolusivat matkatavarahyllyjä.
Huusin: "Jättäkää laukut!"
Joku jatkoi tavaroidensa etsimistä.
Sanoin: "Joku hukkuu laukkusi takia."
Liikettä! Äkkiä nyt!
Huusin: "Menkää! Älkää pysähtykö!
Meidän täytyy päästä ulos!"
Meidän täytyy päästä ulos!
Vauva sylissäni vaikutti voivan hyvin.
Liikettä!
Tess nousi istumaan,
ja ojensin vauvan hänelle.
Sanoin: "Meidän on mentävä."
Minun piti kiivetä istuinten yli Damienin kanssa.
En voinut mennä käytävälle, sillä ihmiset tönivät toisiaan.
Olisimme voineet joutua tallotuiksi.
Lopulta en päässyt enää eteenpäin.
Ihmiset ohittivat minut.
Tunsin olevani näkymätön.
Ihmiset huolehtivat vain itsestään.
Katsoin oikealle ja näin ihmisten kiipeävän istuinten yli.
Katsoin vasemmalle ja näin ihmisten kiipeävän istuinten yli.
Nainen huusi.
Näin naisen,
joka piteli vauvaa.
Hän oli aivan kauhuissaan.
En ollut koskaan nähnyt sellaista ilmettä. Puhdasta kauhua.
Itsekäs puoli minusta ajatteli:
"Lähde koneesta. Ulkona on elämä."
Etenimme hitaasti. Katsoin taakseni ja näin hänet jälleen huutamassa.
Liikkukaa!
Ajattelin: "Jos et auta häntä,
et pysty enää ikinä nukkumaan."
Väistykää! Pois tieltä!
Menin takaisin.
Tönin ihmisiä tieltäni.
Pois tieltä!
Ihmiset tukkivat tien.
Se sai minut hyvin äkäiseksi.
Muistan vain nostaneeni heidät. "Tulkaa mukaani."
Aloin taapertaa käytävää pitkin parhaani mukaan.
Liikkukaa!
Hän pyörtyi käsivarsilleni.
Rouva?
Adrenaliini pumppasi suonissani.
Se virtasi, koska olin peloissani.
Olin kauhuissani. Tiesin, että olimme suuressa vaarassa.
Tilanne tuntui hyvin vaaralliselta.
Silloin puhelimeni soi.
Se oli David.
Hän kysyi: "Oletko maassa?" Vastasin: "Olemme vedessä."
Vaikka he olivat vedessä,
moottorit saattaisivat syttyä tuleen.
Halusin saada hänet ulos koneesta.
Sinun täytyy päästä ulos.
Se sai minut liikkeelle.
Ihmiset tungeksivat ulos ovesta.
Kuljin mukana kuin karjalaumassa.
Kun astuin ovesta,
ulkona vallitsi kaaos.
Oli jääkylmä, kone upposi,
polttoaine haisi, ja koneessa oli ollut tulipalo.
Halusin niin kauas kuin mahdollista.
Tunsin liikettä takanani.
Puhelin meni mykäksi.
Hemmetti!
Se tuntui mutaan uppoamiselta.
Vesi oli kylmää ja raskasta.
Katsoin ympärilleni ja ajattelin: "Mitä minä teen? Nousenko siivelle?"
Näin jonkun yrittävän uida rantaan.
Näin lautan.
Yritin tarttua reunasta,
mutta lipsuin aina takaisin veteen.
Lopulta kampesin itseni reunan yli.
Takanani oleva tyttö -
huitoi käsillään ja jaloillaan ja huusi.
Putosin lautasta takaisin veteen.
Adrenaliini pumppasi täysillä, mutta vesi oli vaarallisen kylmää.
En tuntenut enää raajojani kunnolla.
Jotain pitäisi tapahtua pian,
tai hukkuisimme.
Liikkukaa!
Pääsimme lopulta ovelle, ja joku sanoi: "Voi luoja, vauva!"
Hän otti vauvan.
Saitko hänet?
Sen jälkeen en tiennyt enää, missä hän oli.
Ihmiset olivat sumpussa.
Siellä vallitsi kaaos.
Meidän piti tehdä tilaa, mutta vain siivelle ja lautalle pääsi astumaan.
Anna kätesi.
Lautta oli koneen siiven alla.
Käänsimme sen ympäri,
ja hyppäsin siiveltä.
Ryömin lautan perälle.
Sain sen tasapainoon,
jolloin ihmisiä alkoi hyppiä kyytiin.
Mietin vain: "Kone uppoaa pian."
"Ovatko kaikki ulkona?
Kuinka moni on kuollut?
Mitä koneessa vielä on?"
Voi luoja!
Tiedämme kaikki kuolevamme.
Kukaan ei elä ikuisesti.
Mutta emme ajattele kuolevamme tänään.
Oletamme, että meillä on huominen, ensi kuukausi ja ensi vuosi.
Yhtäkkiä se ei ollut enää oletuksena.
Pahin painajaiseni kävi toteen.
Olin ahtaassa tilassa, jossa on vettä, enkä päässyt ulos.
Vesi jatkoi nousemista, ja minä hukkuisin.
En halunnut hukkua.
Tyyneys valtasi minut. Ajattelin: "Ei, sinun on päästävä ulos."
"Sinulla on kolme lasta. Mene ulos koneesta."
Emme pääse takaa.
Menkää eteenpäin!
Huusin ihmisille: "Emme pääse takaa. Menkää eteenpäin!"
Mitään muuta ei ollut tehtävissä.
-Sekosin hiukan. -Liikettä!
Työnsin ja huusin. Tein kaikkeni.
Varmistin, ettei kukaan pysähtynyt.
Mitä ikinä se vaatikin.
Liikkukaa! Menkää eteenpäin!
Menkää eteenpäin!
Hätäuloskäynnit olivat auki.
Valo kirkastui eteenpäin mentäessä.
Lopulta näin Tessin oven luona Damienin kanssa.
Se oli upea tunne.
Siinä hän oli. Hän oli kunnossa.
Hänellä oli Damien, joka oli hereillä ja kunnossa.
Verta ei vuotanut.
En muista, sanoimmeko jotain.
Halusimme vain pois.
En odottanut seisovani siivellä kylmässä vedessä -
vauva sylissäni.
Silloin menin šokkiin.
Joku mies, en vieläkään tiedä, kuka hän oli,
katsoi ja osoitti minua ja sanoi: "Ota nuo lapset."
Ajattelin: "Hienoa, joku on antanut minulle tehtävän."
Käännyin äidin puoleen ja sanoin: "Ojenna vauvasi."
Hän antoi Damienin toiselle.
He yrittivät pitää hänet lämpimänä.
Nainen otti Sophian.
Hän vain piteli häntä.
Hän otti tehtäväkseen pidellä Sophiaa.
Etuosan matkustaja oli unohtanut pelastusliivinsä.
Kun kumarruin, näin jalkani.
Törmäyksessä metallinpala oli tullut lattian läpi -
ja mennyt jalkani läpi. En edes tuntenut sitä.
Se oli kai adrenaliinin ansiota.
En huomannut valuvaa verta, eikä sillä ollut väliä.
En huomannut mitään. Olin varmasti aikamoinen näky.
Liu'uin lautalle.
Verta roiskui kaikkialle.
Muut katsoivat minua. "Mitä hänelle tapahtui?"
Lauttoja!
Kun näin lautan,
ajattelin: "Viimeinkin.
Meidät pelastetaan."
Se tuntui todella hyvältä.
Täällä!
Tunne ei kestänyt kauan.
Kaikki heiluttivat ja huusivat.
Pysähdy! Ei!
Se oli valtava,
ja se tuli suoraan meitä kohti.
Pysähdy!
Eikä se pystynyt pysähtymään.
Lautta törmäsi siipeen,
ja putosin takaisin veteen.
Se tuntui kauhealta.
Se oli melkein jo ohi, mutta ei ollutkaan.
Jotain kamalaa tapahtuisi taas.
Se toistui uudestaan ja uudestaan. Helpotus, pelko.
Kaikki halusivat päästä lautalle. Siellä oli köysitikkaat.
Yritin ottaa niistä kiinni, mutta lautan piti peruuttaa.
Putosin takaisin veteen.
Lähestyimme tapahtumapaikkaa,
ja näin jotain punaista.
Hän roikkui verkossa eikä yrittänyt kiivetä ylös.
Sanoin: "Tuo henkilö tuossa. Hänet meidän täytyy pelastaa ensin."
Silloin hyppäsin ulos.
Kysyin hänen nimeään.
Hän sanoi nimensä olevan Shae.
Minä sanoin: "Olen Michael. Autan sinut pois vedestä."
Emme pystyneet kiipeämään ylös,
joten käskin häntä päästämään irti.
Hän sanoi: "Jäämme lautan alle." Sanoin: "Luota minuun."
Hän päästi irti.
Minä ja Rodriguez uimme niin kovaa kuin pystyimme.
Toinen alueen veneistä oli paras mahdollisuutemme.
Autoimme häntä niin paljon kuin pystyimme.
Muutkin tarvitsivat apuamme.
Hyvää iltaa. Kone oli juuri lähtenyt -
LaGuardialta kohti Charlottea.
Ilmassa katastrofi iski US Airwaysin lentoon 1549.
Matkustajakone oli vedessä 155 ihmistä kyydissään.
Kun kuulin koneesta,
odotin paljon haavoja -
ja vammautuneita kehonosia -
tai puuttuvia kehonosia -
tapahtuman kokoluokan takia.
Juoksin ympäri satamaa -
odottaen löytäväni enemmän loukkaantuneita matkustajia.
Se, mitä odotin ja mitä näin -
olivat kaksi täysin eri asiaa.
Näin vain ihmisiä istumassa -
viltit ympärillään.
Tähän tapaan.
Kuin kivettyneinä.
Kuulin ihmisten hengityksen.
Niin hiljaista siellä oli.
Vain vauva itki hiljaa takana.
Saimme kaulaamme laput. Tajusin, mitä he tekivät.
He laskivat.
Siitä tuli hyvin epävarma olo.
He laskivat, kuinka moni selvisi.
Yhtäkkiä he ilmoittivat:
"Voi luoja. Kaikki selvisivät."
Se oli uskomaton hetki. Tajusin olevani osa ihmettä.
Onnettomuudessa oli 155 henkilöä, ja kaikki selvisivät hengissä.
Se on epätodellista.
Täysin epätodellista.
Olin ollut vedessä niin pitkään, että minulla oli hypotermia.
Olin oksentanut.
He veivät minut sairaalaan.
Kun minua vietiin ambulanssiin,
tajusin, miten iso tapaus oli.
Siellä oli helikoptereita, uutisväkeä ja valoja kaikkialla.
En edes nähnyt mitään.
Minulta kysyttiin: "Mitä tapahtui? Oletko kunnossa?"
Kerro, mitä tapahtui! Onko muita eloonjääneitä?
Ajattelin:
"En tiedä, mitä tapahtui. Kertokaa joku minulle."
Mitä tapahtui?
Toimittajat näkivät viltin -
ja tunkivat kameran naamalle.
Hän aikoo puhua. Herra?
Katsoin kameraan ja sanoin:
On lentäjän ansiota, että tyttärelläni on yhä isä.
En voinut tietää,
että lause seuraisi minua useiden kuukausien ajan.
Seuraavaksi uusimmat tiedot "Hudsonjoen ihmeestä".
Kaikki matkustajat jäivät henkiin.
Hudsonjoen ihme on kuin elokuvista.
Olen varma, että se oli ihme.
Olin todella kiitollinen, mutta ikävänä puolena ovat -
painajaiset ja ahdistus.
En menisi uudelleen lennon 1549 kyytiin.
Se on yhä liian vaikeaa.
Toivon, että tällainen kokemus -
tekee minusta paremman ihmisen.
Paremman äidin, vaimon, siskon ja tyttären.
Olin onnekas sinä päivänä. Olen yhä elossa.
Olen perheeni kanssa. Minulla on vielä asioita tekemättä.
Jotain hyvää tapahtui -
ensimmäistä kertaa pitkään aikaan.
Ihmiset tarvitsivat sitä.
Olin todella iloinen, että olin osa sitä.
Tekstitys: Arttu Salminen