Downloaded from YTS.MX
Vi mennesker vet at vi skal dø, men vi tror aldri at det skal skje i dag.
Official YIFY movies site: YTS.MX
Vi forventer en morgendag, en neste måned og et neste år.
Plutselig var ikke det en rimelig antakelse lenger.
Sully sa: "Dette er kapteinen. Spenn imot før sammenstøtet."
Få hører de ordene og kan snakke om det etterpå.
Jeg sa: "Får jeg holde barnet ditt?"
Jeg skrek: "Fortsett. Ikke stans. Dere må forlate flyet."
Man tenker: "Dette skjer virkelig. Jeg er i ferd med å dø."
Jeg står på en elvebredd.
Ved siden meg av står en mann jeg ikke kjenner. Vi ser et fly lette.
Motorene avgir røyk.
Jeg spør: "Hva skjer?" Han svarer: "Jeg vet ikke."
Flyet forsvinner bak horisonten, og plutselig dukker en røyksky opp.
Jeg ble redd og våknet.
Jeg skulle fly den ettermiddagen, men fortsatte å tenke på den drømmen.
Jeg tenkte: "Jeg burde ikke gjøre dette."
Ved utgangen ville de ha boardingpasset mitt.
Jeg kunne ikke gjøre det. Drømmen skremte meg for mye.
Jeg snudde og gikk, satte meg i bilen og kjørte hjem.
Jeg så på tv den kvelden.
Jeg var sikker på at nyhetene ville si at noe hadde skjedd.
Det gjorde de ikke. Jeg overbeviste meg selv om at jeg bare var dum.
Den 15. januar gikk jeg ut og bega meg til La Guardia-flyplassen.
Jeg drar til New York hver måned og alltid med 17-flyet.
Den dagen ville jeg ta et tidligere fly.
Men jeg glemte helt at jeg hadde booket 14.45-flyet.
En kollega sa: "Kommer du ikke for sent? Skal ikke du til flyplassen?"
Jeg grep veskene mine, hoppet inn i drosjen og sa:
"Jeg må være på flyplassen om 20 minutter."
"Få meg dit, men ikke ta livet av oss."
Januar 2009 var en av USAs verste, økonomiske perioder.
Alle hadde det vanskelig.
Vi var bekymret for landets fremtid.
Jeg var bekymret for om jeg kom hjem på grunn av været.
At flyavgangen skulle bli innstilt.
-Beklager. -Ingen årsak.
Vi var usikre på hvilke seter de ville gi oss.
Vi måtte få sitte sammen på turen til Charlotte.
Det er fortsatt kaldt ute.
Jeg skulle fly ned til Charlotte.
Skyene og snøen hadde drevet østover, og New York badet i sol.
Jeg hadde aldri fløyet med Sully.
Han hadde jobbet i selskapet i 20 år og jeg i 24.
Jeg hadde ikke engang truffet Sully. Det var tydelig at han var proff.
Han utstrålte det.
Det var først da vi kom om bord at vi så at vi ikke fikk sitte sammen.
Tess hadde Damien på fanget på 19E.
Jeg hadde 23B og Sophia 23E. Til høyre, på den andre siden av gangen.
Jeg syntes at jeg som mor hadde rett til-
-å sitte sammen med barnet mitt og ektemannen min.
Jeg var fast bestemt på å få bytte plass.
Vi må få bytte plass. Datteren min sitter alene.
-Dere får bytte når vi er i lufta -Hun er fire år gammel.
-Hun kan bytte med meg. -Takk.
Det var snilt gjort,-
-og igjen avgjørende for at hun overlevde den dagen.
Barnets mor virket stresset.
Jeg ba henne sette seg, så vi kunne lette. Spenne beltet osv.
Det er normalt. Det skjer stadig. Det var bare én familie om bord.
Det begynte å føles ubehagelig.
På et tidspunkt reiste jeg meg og ville komme meg av flyet.
Unnskyld, jeg må komme meg av flyet. Unnskyld.
Flyvertinnen sa: "Sett Dem. Sett Dem nå."
Jeg satte meg.
Sidemannen var svært snill og fikk roet meg ned.
Kan jeg hjelpe Dem? Jeg er fembarnsfar.
Han hadde et amerikansk flagg på jakkeslaget,-
-var velbarbert og pen på håret og hadde full kontroll.
Det går bra nå. Takk for at De spør.
Cactus 1549 Taxi Foxtrot Bravo Hotel Echo, vent i tre minutter-
-på avgang til Charlotte.
Jeg skulle jobbe 15 til 23 den dagen.
Jeg ble brifet om situasjonen og dagens frekvenser.
Jeg overtok derfra.
Cactus 1549, ta rullebane 4.
-Du kan lette. -Cactus 1549 er klar til å lette.
Sully plasserte flyet i posisjon og sa:
-Flyet er ditt. -Mitt.
Vi begynte å akselerere langs rullebanen.
Sully kommer med de vanlige beskjedene.
Jeg drar i spaken, og vi legger rullebanen bak oss.
Jeg har lest informasjon om når fly styrter.
Det skjer oftest i løpet av de første 90 sekundene.
Jeg har som vane å telle ned. Etterpå føler jeg meg tryggere.
Jeg begynner å telle: "1001...1002...1003...
Jeg kom til "1080".
"1081...1082...1083..."
Jeg tenkte: "Bra. Vi er nesten der." Og...
Bang!
Flyet ristet og skaket på seg.
Jeg forsto ikke helt hva det var.
Hva kunne det være når vi var over 900 meter oppe i lufta?
Det går bra.
Like etter begynte det å lukte.
Jeg tenkte på kortslutning og sjekket pantryet mitt.
Jeg prøvde å bruke calling-systemet.
Det funket ikke. Det skjer aldri.
Det går bra. Bli sittende.
Da jeg gikk fremover, holdt jeg hendene mot bagasjehyllene.
Jeg kjente etter varme.
De må sette Dem.
Mannen i nabosetet så ut gjennom vinduet.
Han så på meg og sa: "Jeg tror motoren faller av."
Jeg løsnet beltet og gikk bort til vinduet.
Jeg sa: "God og dårlig nyhet. Den gode: Den faller ikke av."
"Den dårlige: Den går ikke."
Jeg er vant til å reise og tilbringer mye tid i lufta.
Jeg hadde aldri hørt om noe lignende. Jeg så ut gjennom vinduet.
Det fløy gnister ut av motoren.
Plutselig stanset den.
Det ble helt stille. Man kunne ha hørt en knappenål falle.
900 meter oppe så jeg ut.
Til høyre over oss så jeg en fugleformasjon.
Jeg fikk sjokk. De var for nær til at jeg kunne manøvrere rundt dem.
De dukket, og jeg trodde vi kom til å fly over dem.
Begge motorene mistet drivkraft, og flyet saktnet farten.
Hastigheten bare sank.
Da kom det virkelige sjokket.
Hodet føltes oppblåst, og jeg så verden i en tåke.
Sully ble oppildnet til handling.
Han slo på nødkraften.
Han overtok flygingen og sa: "Flyet er mitt."
Han senket nesa for oppnå en glidebane.
Det går bare hvis man bytter høyde mot hastighet.
Herregud!
Jeg trodde vi skulle gå rett i bakken.
Jeg tenkte:
"Jeg må ringe mannen min, David. Vi kommer trolig til å dø."
Jeg vasket bilen.
Hun virket redd. Det var problemer med flyet
Det går nok bra.
Jeg sa: "Vi styrter. Vi lettet, og så fløy vi inn i noe."
-Det brenner. -Vent, sa du brenner?
Jeg forsto da at det ikke var flyskrekk.
Det var en nødsituasjon vi ikke kunne kontrollere.
Jeg prøvde å roe henne ned og finne ut fakta.
Eileen, hører du meg? Eileen.
Men samtalen ble brutt.
Dagen før ventet kona og jeg på beskjed om hun hadde brystkreft.
Det var uhyre stressende å vente på prøveresultatene.
Jeg ba og sa: "Gud, skal du ta noen, så ta meg."
Og så kom telefonen.
Kona var gudskjelov frisk.
Jeg elsker deg. Ha det.
Jeg avtalte med Gud at han skulle ta meg i stedet, så jeg var fornøyd.
Startmotorvelgere. Drivstoffkontrollbrytere.
Det var jobben min å prøve å starte motorene igjen.
Man hørte tenningsklikk i høre- telefonene fordi det var så stille.
Alternativ kraft.
Jeg innså at de aldri kom til å gå igjen.
De var helt ødelagt.
Jeg visste at vi måtte lande et sted.
Alt vi så var veier, hus og skyskrapere.
New York City har ingen åpne flater å lande på.
Cactus 1549, sving til venstre ved 270.
Jeg ville få dem til å svinge vestover.
Cactus 1549. Sving til venstre ved 270.
Jeg avbrøt ham. Først senere hørte jeg resten av meldingen.
Cactus 1549 har truffet fugler, motorene er slått ut.
Jeg følte pulsen stige. Hjertet hamret i brystet.
Flygelederen nevnte LaGuardia.
Den lå for langt unna. Vi lå for lavt til å kunne glidefly dit.
-Cactus 1549, bane 31 er åpen. -Umulig.
Flygelederen gjorde oss oppmerksom på flyplassen Teterboro i New Jersey.
Til høyre har dere Teterboro. Vil dere prøve å fly dit?
Jeg ble bekymret da Sully ikke svarte straks.
Jeg skulle til å si: "Går ikke det?" Da sa han:
Umulig. Det blir Hudson-elva.
Det ble uhyggelig stille.
Folk lurer på om det er ment på alvor.
Vi fikk en mengde advarsler og signaler.
En metallisk stemme sa: "Flytrafikk".
Alarm om for lav hastighet og for lave vingeklaffer lød.
En alarmklokke lød hele tiden.
Sully var åndsnærværende nok til å si:
"Spenn imot før sammenstøtet."
-Spenn imot før sammenstøtet. -Det var alt jeg hørte.
Det var da jeg innså at vi kom til å styrte.
Man vet ikke om vi kommer til å lande normalt-
-eller gå i bakken, rulle rundt og ende i millioner av biter.
Jeg strammet Sophias belte så hardt jeg kunne.
Jeg lå over henne for å beskytte henne ved nedslaget.
Det gjør man instinktivt.
Unnskyld meg, frøken...
Setenaboen spurte om han fikk beskytte sønnen min.
Jeg tenkte at han har større sjanse til å overleve i sterkere mannsarmer.
Han klarer seg. Vi er i trygge hender.
Ordene som kom ut av munnen min, var helt andre enn dem jeg hadde i hodet.
Jeg skulle ikke engang vært med flyet den dagen.
Jeg var i New York og bygde Giants og Jets nye fotballstadion.
Møtet sluttet tidlig.
Jeg dro til LaGuardia så fort jeg kunne og sa ved disken:
"Er det plass på flyet?"
Det var kanskje skjebnen, men jeg fikk det siste setet på flyet.
Dette er kapteinen. Spenn imot før sammenstøtet.
Få hører de ordene og kan snakke om det etterpå.
Det var som om noen høflig sa at man snart skulle dø.
Jeg skal rope til folk at de skal beskytte seg.
Ned med hodene og bli nede...
Jeg godtok da at jeg skulle dø der.
Det var alt. En utrolig sørgmodighet overveldet meg.
Noe jeg aldri mer ønsker å føle.
Samtalen ble avbrutt to ganger. Tredje gang sa kapteinen:
"Spenn imot før sammenstøtet."
Jeg sa: "Herregud, vi styrter." Så tok jeg farvel.
Det endelige i det hun sa og at jeg sa at jeg elsket henne.
At hun ba meg ta meg av alle. Det var et stort sjokk.
Han er 2,4 kilometer fra Lincoln-tunnelen i 270 meters høyde.
-Vi ser ham, han flyr lavt. -Flyr han fortsatt?
-Ja. -En ulykke kan skje.
Vi så flyet synke stadig lavere over Hudson-elva.
Jeg måtte da si ordene ingen flygeleder har lyst til å si.
"Ingen radarkontakt." Det er det siste man sier før flyet styrter.
Cactus 1549. Ingen radarkontakt.
Han er i 270 meters høyde på tvers av Hudson-elva.
Han går ned mot Hudson-elva.
Det var en blanding av vantro og kvalme.
Jeg trodde jeg var innblandet i den verste flyulykken i moderne tid.
4718. Han sa at han ville lande i Hudson-elva.
Jeg så ut og så George Washington-brua.
Vi gikk så vidt klar av brua. Og deretter...
...økte flyet farten. Vi gikk ned raskere.
Raskere og raskere.
Jeg visste at mirakler ikke fantes, og at min tid nå var ute.
Jeg tenkte på datteren min.
Vi var lavere enn skyskraperne. Jeg forsto at vi skulle ned i vannet.
Jeg tenkte: "Flyet går i stykker. Det blir grusomt, men jeg overlever."
Jeg forberedte meg på å ta meg ut.
Hvilken dør tar jeg? Det kan brenne, det er metall overalt.
Jeg tenkte på alt jeg måtte gjøre under vann og i mørke.
Spenn imot, spenn imot.
Jeg grep setet foran meg. bøyde hodet og holdt meg fast.
Like før vi traff vannet, sa Sully: "Har du noen annen idé?"
Jeg sa: "Faktisk ikke."
Jeg så ut av vinduet og så vannet nærme seg raskt.
Jeg satte kneet mot setet foran meg og holdt ham så nær meg jeg kunne.
Hun lente seg forover, og så havnet vi i elva.
Nedslaget var enormt.
Jeg tenkte: "Gi meg styrke nok til ikke å slippe barnet."
Og så... Ingenting.
Et millisekund senere steg det kalde elvevannet rundt føttene våre.
Da brøt kaoset ut.
Listene rundt vinduene ga etter, og vannet strømmet inn.
Ikke bare fra kabinens underside, men også fra vinduene.
Jeg fikk av meg beltet og grep Sophia.
Hun gråt og forsto ingenting. Jeg var redd selv.
Alle fikk panikk. De tenkte ikke klart.
Noen måtte instruere de andre.
Kom igjen, opp! Vi må forover!
Folk tok ting fra bagasjehylla. Jeg skrek: "Glem bagasjen!"
En mann fortsatte. Jeg sa: "Noen kommer til å drukne pga det du tar."
Beveg dere! Kom igjen!
Jeg skrek: "Beveg dere! Ikke stans! Vi må ut av flyet!"
Vi må ut av flyet!
Barnet i armene mine så ut til å ha det bra.
Tess setter seg opp, og hun får barnet.
Jeg sa: "Vi må av sted."
Jeg måtte klatre over setene med Damien.
Jeg kom ikke ut i midtgangen pga all dyttingen.
Vi kunne lett ha blitt trampet i hjel.
Til slutt kom jeg ikke over flere seter.
Alle passerte meg. Jeg følte meg usynlig.
Det var den sterkestes rett.
Jeg så meg omkring, og folk klatret over setene.
En kvinne skrek.
Jeg ser en kvinne med et spedbarn ved brystet.
Hun er vettskremt.
Jeg har aldri sett et sånt blikk. Skrekk.
Min egoistiske side sa: "Kom deg ut av flyet. Det står om livet."
Vi gikk langsomt forover. Jeg snudde meg og så henne skrike.
Kom igjen!
Jeg tenkte:
"Hvis du ikke hjelper henne, sover du aldri mer."
Flytt dere! Av veien!
Jeg gikk tilbake og dyttet folk unna.
Folk stengte veien for meg. Det gjorde meg svært irritert.
Jeg løftet dem opp og sa: "Kom igjen, bli med meg."
Jeg vraltet langs midtgangen så godt jeg kunne.
Flytt dere!
Hun besvimte i armene mine.
Frøken...frøken...
Adrenalinet mitt pumpet. Det bruste fordi jeg var redd.
Jeg var livredd.
Jeg visste at vi var i umiddelbar fare.
Da ringte telefonen min.
Det var David: "Er dere nede?" Jeg sa: "Vi er i vannet."
Selv om de var i vannet, kunne motorene antenne drivstoffet.
Jeg ville få henne ut av flyet: Hør på meg. Du må ut av flyet.
Jeg kom i bevegelse.
Folk var på vei gjennom døra alt. Jeg ble drevet som i en kvegflokk.
Utenfor døra var det bare kaos.
Det var iskaldt, flyet sank, drivstoffet stinket, og det brant.
Jeg ville så langt vekk som jeg kunne komme.
Det beveget seg bak meg.
Så døde telefonen hennes.
Pokker ta!
Det var som å lande i gjørme.
Det var kaldt og tungt.
Jeg så meg rundt og tenkte: "Hva gjør jeg? Tilbake på vingen?"
Jeg så noen som prøvde å svømme mot bredden.
Og jeg så flåten.
Jeg prøvde å få tak i kanten, men gled av hele tiden.
Til slutt kastet jeg meg over kanten.
Ei jente bak meg flakset med armer og ben og skrek.
Jeg gled av flåten og ned i vannet.
Adrenalinet pumpet for fullt, men vannet var farlig kaldt.
Jeg følte ikke armer og ben så godt lenger.
Noe måtte endres raskt, ellers ville vi drukne.
Fortsett!
Vi nådde utgangen og noen sa: "Herregud, et barn!" og grep barnet.
Har du barnet?
Så var hun borte for resten av turen.
Folk sto skulder ved skulder. Det var kaotisk.
Vi måtte skaffe mer plass, og det var bare flåten ved siden av vingen.
Gi meg hånda.
Den ligger under flyvingen.
Vi snudde den, og jeg hoppet fra vingen.
Jeg dro meg opp bak.
Jeg tynget den ned, og folk krøp om bord.
Det eneste jeg tenkte på da, var: "Flyet synker snart."
"Er alle ute? Hvor mange er døde? Hva er igjen om bord på flyet?"
Herregud!
Vi mennesker vet at vi skal dø.
Vi vet at ingen overlever,
men vi tror aldri at det skal skje i dag.
Vi forventer en morgendag, en neste måned og et neste år.
Plutselig var ikke det en rimelig antakelse lenger.
Mitt verste mareritt hadde blitt til virkelighet.
Jeg er i et trangt rom fullt av vann og kommer ikke ut.
Vannet kommer til å stige, og jeg kommer til å drukne.
Jeg ville ikke drukne.
En ro kom over meg. Jeg tenkte: "Nei, du må ut av flyet."
"Du har tre barn. Kom deg ut av flyet."
Vi kan ikke gå bakover. Gå forover!
Jeg skrek: Vi kan ikke gå bakover. Gå forover!
Det var alt jeg kunne gjøre. Alt annet var hinsides min kontroll.
Jeg ble litt gal. Jeg dyttet og skrek. Alt som måtte til.
Jeg passet på at ingen stoppet opp foran meg.
Jeg gjorde alt jeg måtte.
Gå! Fortsett forover!
Gå forover! Beveg dere!
Jeg forsto at nødutgangene var åpne.
Det ble lysere lenger fremme.
Til slutt så jeg Tess stå ved døra med Damien.
Det var stort. Der er hun, hun har det bra og er ved bevissthet.
Hun har Damien, han er våken. Hun blør ikke.
Jeg husker ikke at vi sa noe. Vi ville bare ut.
Jeg forventet ikke å stå på en vinge i iskaldt vann med en baby i armene.
Da meldte sjokket seg.
En mann, jeg vet fortsatt ikke hvem han var,-
-så på meg, pekte på meg og sa: "Ta barna."
Jeg tenkte: "Bra, noen har gitt meg en jobb."
Jeg snudde meg mot moren og sa: "Rekk meg babyen."
Hun ga ham til en annen passasjer. Han var våt, så de holdt ham varm.
En dame tok Sophia.
Hun holdt henne.
Hun påtok seg å holde på henne.
Lengst foran hadde noen glemt flytevesten.
Jeg bøyde meg frem og så benet mitt.
Ved nedslaget kom et vinkeljern gjennom gulvet-
-og gikk gjennom benet. Jeg merket ingenting.
Det var vel adrenalinet.
Jeg visste ikke om blodet rant.
Jeg merket ingenting. Jeg kan ikke ha sett ut.
Jeg gled ned til flåten. Blodet rant overalt.
De så på meg: "Hva har skjedd med henne?"
Ferjer!
Da jeg så ferja, tenkte jeg:
"Endelig. Hjelp. Noen redder oss."
Det føltes så bra.
Her borte! Her borte!
Det varte ikke lenge. Alle vinket og skrek.
Stans! Nei!
Den var enorm. Den var gigantisk, og den kom rett mot oss.
Stans!
Den kunne ikke stanse.
Ferja streifet vingen, og jeg falt i vannet igjen.
Man ble gal.
Det var så nær å være slutt, men det var ikke slutt.
Noe grusomt skulle skje igjen.
Det skjedde om og om igjen. Lettelse og redsel.
Alle ville om bord på ferja, og det var som en taustige.
Jeg prøvde å gripe tak i den, men da måtte ferja bakke.
Jeg falt i vannet igjen.
Vi nærmet oss stedet, og noe rødt fanget blikket mitt.
Hun bare holdt seg fast. Hun prøvde ikke å komme opp av vannet.
Jeg sa: "Den personen... Vi må hjelpe henne først."
Da hoppet jeg ut.
Jeg spurte hva hun het. Hun sa "Shae".
Jeg sa: "Jeg hjelper deg opp av vannet."
Da jeg skjønte at vi ikke kunne komme opp, ba jeg henne slippe taket.
Hun sa: "Vi blir overkjørt." Jeg sa: "Stol på meg."
Hun slapp motvillig,
og jeg og kriminalbetjent Rodriguez svømte for livet.
En annen båt i området var vår beste sjanse.
Vi hjalp henne så mye vi kunne på det tidspunktet.
Andre trengte vår hjelp.
God kveld. Det hadde nettopp lettet fra LaGuardia mot Charlotte.
Midt i lufta rammet en katastrofe US Airways 1549.
Et passasjerfly lå i vannet med 155 mennesker om bord.
Da jeg hørte om flyet, forventet jeg en mengde vevskader.
Mange skadede kroppsdeler og manglende kroppsdeler-
-på grunn av det store omfanget.
Jeg løp til forskjellige deler av marinaen-
-og ventet meg flere skadede passasjerer.
Det jeg forventet og det jeg så,-
-var to helt forskjellige ting.
Jeg så folk sitte tildekket av tepper.
Sånn. Som forsteinet.
Man hørte folk puste, så stille var det.
Bare en baby gråt svakt i bakgrunnen.
Vi fikk halsbånd med klistremerker. Vi forsto hva de gjorde.
De teller. Det var en ubehagelig følelse.
De teller oss for å se hvor mange som klarte seg.
Plutselig roper de ut: "Herregud. Alle har klart seg."
Det var et utrolig øyeblikk. Man innså at det var et mirakel.
155 personer styrtet, og alle overlevde.
Det er uvirkelig. Helt uvirkelig.
Jeg lå i vannet lenge og var nedkjølt. Jeg hadde kastet opp.
De sendte meg til sykehuset.
Da de trillet meg til ambulansen, forsto jeg hvor stort det var.
Det var helikoptre i lufta, media, lys overalt. Jeg så ikke.
De spurte: "Hva skjedde? Hvordan har du det?"
Hva skjedde? Overlevde flere? Fortell hva som skjedde.
Jeg tenkte: "Jeg vet ikke hva som skjedde. Fortell, dere."
Hva har skjedd?
Journalister overalt. De ser en i teppet og knipser vilt.
"Hva skjedde?"
Han vil prate. Sir?
Jeg sa til kameraet:
Flygeren er grunnen til at datteren min fortsatt har en far.
Jeg ante ikke at det ville forfølge meg i flere måneder.
Nå til "Mirakelet på Hudson-elva".
Alle om bord overlevde.
Det skjedde et mirakel på 34th Street. Nå har ett skjedd på Hudson-elva.
Jeg er overbevist om at det var et mirakel.
Jeg var virkelig takknemlig, men den mørke baksiden er-
-at jeg har mareritt og angst.
Spør du om jeg ville gått om bord i 1549 igjen, svarer jeg nei.
Det er fortsatt for tøft.
Jeg håper at en sånn opplevelse-
-gjør meg til et bedre menneske, mor, kone, søster og datter.
Jeg var heldig den dagen. Det minner meg på at jeg fortsatt er her.
Jeg har familien min, og jeg har fortsatt ting å utrette.
Noe godt skjedde for første gang på lenge.
Folk trengte det.
Jeg var heldig som fikk oppleve det.
Tekst: Øystein Johansen