Downloaded from YTS.MX
Mennesker ved, at de skal dø, men tror aldrig, at det bliver i dag.
Official YIFY movies site: YTS.MX
Vi antager, at vi lever i morgen, næste måned og næste år.
Pludselig var det ikke en rimelig antagelse.
Sully sagde: "Indtag nødlandingsposition."
Ikke mange hører de ord og kan fortælle om det bagefter.
Jeg sagde: "Må jeg holde barnet?"
Jeg skreg: "Fortsæt. Stop ikke. Vi må forlade flyet.
Man tænker: "Det her sker virkelig. Jeg dør snart."
Jeg står på en flodbred.
Ved siden af står en mand, som jeg ikke kender.
Vi ser et fly lette.
Motorerne ryger.
Jeg spørger: "Hvad sker der?" Han svarer: "Det ved jeg ikke."
Flyet forsvinder i horisonten,
og pludselig kan man se en røgsøjle.
Jeg vågnede bange.
Jeg skulle flyve den eftermiddag, men jeg tænkte på min drøm.
"Jeg burde ikke gøre det her."
Ved gaten bad de om mit boardingkort.
Jeg kunne ikke gøre det. Drømmen skræmte mig for meget.
Jeg vendte rundt, satte mig i bilen og kørte hjem.
Jeg så tv om aftenen.
Jeg var sikker på, at nyhederne ville rapportere om en ulykke.
Det gjorde de ikke. Jeg overbeviste mig selv om, at jeg var fjollet.
Den 15. januar kørte jeg ud til LaGuardia-lufthavnen.
Jeg rejser til New York hver måned, og det er altid med flyet kl. 17.
Den dag ville jeg tage et tidligere fly.
Men jeg glemte, at jeg havde en billet til flyet kl. 14.45.
En kollega sagde:
"Kommer du ikke for sent? Skal du ikke i lufthavnen?"
Jeg tog taskerne og hoppede i en taxa.
"Jeg skal være i lufthavnen om 20 minutter."
"Kør mig derhen, men dræb os ikke."
Januar 2009 var en af USA's hårdeste økonomiske perioder.
Alle havde det svært.
Vi var bekymrede for landets fremtid.
Jeg var bekymret for hjemturen på grund af vejret.
Flyet kunne blive aflyst.
-Undskyld. -Det gør ikke noget.
Jeg var bekymret for at tjekke ind. Hvilke pladser ville vi få?
Det var vigtigt at sidde sammen på flyet til Charlotte.
Det er koldt.
Jeg skulle flyve os tilbage til Charlotte.
Skyerne og sneen var drevet østpå,
så der var solskin i New York.
Jeg havde aldrig fløjet med Sully.
Han havde arbejdet for US Airways i 30 år, og jeg selv i 24 år.
Jeg havde aldrig set Sully.
Man kunne se, at han var professionel.
Sådan virkede han.
Først da vi var om bord, så vi, at vi ikke sad sammen.
Tess havde Damien på skødet på 19E.
Jeg havde 23B,
og Sophia havde 23E, som er på den anden side af gangen.
Bad du om, at vi skulle sidde sammen?
Jeg syntes, at en mor havde ret til
at sidde med sine børn og sin mand.
Jeg insisterede på at få lov at bytte pladser.
Vi har brug for at bytte pladser. Min datter sidder alene.
-Sæt jer, så bytter vi i luften. -Hun er fire år gammel.
-Hun kan bytte med mig. -Tak.
Det var sødt
og var afgørende for,
at hun overlevede den dag.
Barnets mor virkede stresset.
Jeg bad hende sætte sig, så vi kunne lette. Spænde bæltet og så videre.
Det er normalt. Det sker hele tiden. Der var kun den familie om bord.
Der begyndte jeg at blive nervøs.
På et tidspunkt rejste jeg mig for at stige af flyet.
Undskyld mig, jeg må ud af flyet.
Stewardessen sagde: "Sæt dig. Sæt dig lige nu."
Jeg satte mig.
Manden ved siden af mig var sød.
Han beroligede mig.
Kan jeg hjælpe dig? Jeg er selv far til fem.
Han havde det amerikanske flag på reversen,
hans hår var klippet helt kort og han virkede rolig.
Jeg har det fint. Tak, fordi du spørger.
Cactus 1549 Taxi Foxtrot Bravo Hotel Echo: Vent i tre minutter,
før I letter mod Charlotte.
Jeg skulle arbejde fra 15.00 til 23.00 den dag.
Jeg blev briefet om opsætningen og dagens frekvenser.
Derefter tog jeg over.
Cactus 1549, tag startbane 4.
-I kan lette. -Cactus 1549 er klar til at lette.
Sully placerede flyet på centerstriben og sagde:
-Du har kontrollen. -Modtaget.
Vi accelererede ned ad startbanen.
Sully gennemgik de obligatoriske procedurer.
Jeg trak styrepinden tilbage, og vi lettede.
Jeg har læst en masse om flystyrt.
De forekommer oftest inden for 90 sekunder.
Jeg tæller, når vi letter. Så føler jeg mig mere sikker.
Jeg begynder at tælle: "1.001, 1.002, 1.003..."
...1.004, 1.005...
Jeg nåede til 1.080.
1.081, 1.082, 1.083.
Jeg tænkte: "Godt. Vi er der næsten." Og så...
Bang!
Flyet rystede og vibrerede.
Jeg forstod ikke, hvad det var.
Hvad kunne det være, når vi kun var 900 meter oppe i luften?
Bare rolig.
Kort efter kom der en lugt.
Det kunne være en elektrisk brand, så jeg tjekkede kabyssen bag mig.
Jeg forsøgte at bruge telefonen.
Den var død. Det var aldrig sket før.
Bare rolig. Bliv siddende.
Jeg gik gennem kabinen med hænderne oppe på bagagehylderne.
Jeg søgte efter en brand.
Du skal sætte dig.
Min sidemand kiggede ud gennem vinduet.
Han så på mig og sagde:
"Jeg tror, at motoren falder af."
Jeg åbnede sikkerhedsbæltet og gik hen til vinduet.
"Jeg har gode og dårlige nyheder. Det gode er, at den ikke falder af."
"Det dårlige er, at den er sat ud."
Jeg er vant til at rejse. Jeg flyver meget ofte.
Jeg havde aldrig hørt sådan en lyd. Jeg så ud gennem vinduet.
Der kom gnister ud af motoren.
Pludselig satte den ud.
Der blev meget stille. Man ville kunne høre en knappenål falde.
900 meter oppe så jeg ud.
Mod højre, og en smule over os, så jeg en flok fugle.
Jeg fik et chok. De var for tæt på til at kunne manøvrere udenom.
De dalede, så jeg tænkte, at vi ville flyve hen over dem.
Begge motorer mistede kraft og flyet hang ligesom i luften.
Fartmåleren viste, at vi mistede fart.
Så kom det virkelige chok.
Mit hoved hævede op, og jeg så verden gennem en tåge.
Sully skred straks til værks.
Han tændte for den ekstra generator.
Han overtog styringen og sagde: "Jeg overtager kontrollen".
Han pegede næsten nedad for at kunne glide.
Det kan man kun ved at bytte højde ud med hastighed.
Du godeste!
Jeg troede, at vi ville flyve direkte ned i jorden.
Jeg tænkte...
"Jeg må ringe til min mand. Vi dør nok."
Jeg sad i bilvasken.
Hun var urolig, fordi der var en fejl på flyet.
Bare rolig.
Jeg sagde: "Vi styrter ned.
Vi lettede, og så fløj vi ind i noget."
-Det brænder. -Vent, brænder det?
Det var ikke flyskræk.
Det var en nødsituation, som vi ikke kunne kontrollere.
Jeg forsøgte at berolige hende og forstå fakta.
Eileen, kan du høre mig? Eileen.
Men samtalen blev afbrudt.
Dagen før ventede min kone og jeg svar på, om hun havde brystkræft.
Det var virkelig hårdt at vente på prøvesvarene.
Jeg bad og sagde: "Gud, hvis du vil tage nogen, så tag mig."
Og så kom opkaldet.
Min kone var gudskelov rask.
Jeg elsker dig. Farvel.
Jeg aftalte, at Gud måtte tage mig,
så det var i orden, hvis det var nu.
Startermotorer, brændstofkontrol.
Det var mit job at genstarte motorerne.
Man kunne høre tændingen,
fordi der var så stille.
Ekstra generator.
Jeg indså, at de ikke ville starte igen.
Motorstart.
De var helt ødelagte.
Ekstra generator.
Jeg vidste, at vi måtte lande et sted.
Vi kunne kun se veje, huse og skyskrabere.
New York City har ingen åbne områder, hvor man kan lande.
Cactus 1549, drej mod venstre ved 270.
Jeg ville have dem til at dreje mod vest.
Cactus 1549. Drej mod venstre ved 270.
Jeg afbrød ham.
Først bagefter ' hørte jeg resten af hans besked.
Cactus 1549 har ramt fugle. Motorerne er sat ud.
Jeg kunne mærke pulsen stige. Hjertet slog hårdt i brystet.
Sully talte med kontroltårnet om LaGuardia.
Den var langt væk. Vi lå for lavt til at kunne glide så langt.
-Cactus 1549, bane 31 er fri. -Det er umuligt.
Kontroltårnet nævnte Teterboro-lufthavnen i New Jersey.
I har Teterboro på jeres højre side. Vil I forsøge at flyve dertil?
Jeg blev urolig, da Sully ikke svarede med det samme.
Jeg skulle til at sige: "Kan det ikke lade sig gøre?" Så sagde han:
Nej. Det bliver Hudsonfloden.
Der blev uhyggeligt stille.
Folk bedømmer, om det virkelig sker.
Vi fik en masse advarsler og alarmer.
Et af instrumenterne sagde "tæt trafik".
Alarmen for lav hastighed og for lave flaps lød også.
En alarmklokke ringede konstant.
Alligevel var Sully klar nok til at sige:
"Indtag nødlandingsposition."
-Indtag nødlandingsposition. -Det var alt, jeg hørte.
Da indså jeg, at vi ville styrte ned.
Man ved ikke, om man lander normalt,
om man styrter eller ruller rundt og bliver flået i stykker.
Jeg strammede Sophias bælte så hårdt, jeg kunne.
Jeg lå hen over hende for at beskytte hende mod kollisionen.
Det gør man instinktivt.
Undskyld mig...
Min sidemand spurgte, om han måtte beskytte min søn.
Jeg tænkte, at han havde større chance for at overleve i stærke arme.
Han klarer sig. Vi er i gode hænder.
Ordene, der kom ud af min mund,
var nogle andre, end dem i mit hoved.
Jeg skulle slet ikke flyve den dag.
Jeg var i New York for at arbejde på det nye stadion til Giants og Jets.
Mødet sluttede tidligt.
Jeg tog til LaGuardia så hurtigt, jeg kunne, og sagde:
"Er der plads på flyet?"
Det var måske skæbnen, men jeg fik den sidste plads.
Dette er kaptajnen. Indtag nødlandingsposition.
Ikke mange hører de ord
og overlever til at fortælle om det.
Det var, som om nogen på en høflig måde sagde, at man snart ville dø.
Jeg skal råbe til folk, at de skal indtage positionen.
Ned med hovederne! Hold jer nede. Hold jer nede.
Jeg accepterede, at jeg skulle dø der.
Det var det. En utrolig sorg skyllede over mig.
Jeg vil aldrig føle sådan igen.
Samtalen blev afbrudt to gange. Tredje gang sagde kaptajnen:
"Indtag nødlandingsposition."
Jeg sagde: "Du godeste. Vi styrter." Så sagde jeg farvel.
Hendes farvel var så endegyldigt. Jeg sagde, at jeg elskede hende.
Hun bad mig sørge for alle. Det var et stort chok.
Han er 2,5 kilometer fra Lincolntunnellen i 270 meters højde.
-Vi kan se ham, men han flyver lavt. -Flyver han stadig?
-Ja. -Han styrter måske.
Vi så flyet falde mere og mere over Hudsonfloden.
Jeg måtte sige de ord, som ingen flyveleder ønsker at sige:
"Intet radarsignal."
Det er det sidste, man siger, før et styrt.
Cactus 1549. Intet radarsignal.
Han er på 270 meters højde over Hudsonfloden.
Han går umiddelbart ned i Hudsonfloden.
Det var en kombination af mistro og følelsen af at være utilpas.
Jeg troede, at jeg var en del
af den værste flyulykke i nyere tid.
2104718. Han sagde, at han vil lande i floden.
Jeg kiggede ud og så George Washington-broen.
Vi var meget tæt på at ramme den, og så...
Flyet øgede farten, så nedstigningen gik hurtigere.
Hurtigere og hurtigere.
Jeg vidste, at der ikke fandtes mirakler, og at min tid var kommet.
Jeg tænkte på min datter.
Vi lå lavere end skyskraberne.
Jeg indså, at vi styrtede ned i vandet.
Jeg tænkte: "Flyet bliver revet over. Det bliver grumt, men jeg overlever."
Jeg begyndte at forberede mig på, hvordan jeg kunne komme ud.
Hvilken udgang skal jeg tage? Det kan brænde, der er metal overalt.
Jeg planlagde det, for jeg måtte gøre det i mørket under vandet.
Hold fast, hold fast.
Jeg greb fat i sædet foran, sænkede hovedet og holdt ud.
Lige før vi landede i vandet, sagde Sully: "Har du en anden idé?"
Jeg sagde: "Faktisk ikke."
Jeg kiggede ud og så, at vandet nærmede sig hurtigt.
Jeg satte knæet mod sædet foran og holdt ham så tæt som muligt.
Hun lænede sig fremad, og så landede vi i floden.
Kollisionen var virkelig hård.
Jeg tænkte: "Giv mig styrke nok til ikke at give slip på barnet."
Og så... Ingenting.
Et millisekund senere steg det kolde flodvand op om fødderne.
Der brød kaosset ud.
Listerne omkring vinduerne gav efter, og vandet fossede ind.
Ikke bare fra kabinens underside, men også ind ad vinduerne.
Jeg fik mit sikkerhedsbælte af og tog Sophia.
Hun græd og forstod ingenting. Jeg var selv bange.
Alle gik i panik. De tænkte ikke klart.
Nogen var nødt til at instruere de andre.
Kom så, op! Vi skal fremad.
Folk tog ting ned fra bagagehylderne. Jeg skreg: "Glem bagagen!"
En mand blev ved. Jeg sagde: "Folk vil drukne på grund af dine ting."
Af sted! Kom så!
Jeg skreg: "Af sted! Stands ikke! Vi må ud af flyet!"
Vi må ud af flyet!
Barnet i mine arme lod til at have det fint.
Kom nu!
Tess rejste sig, og jeg gav hende barnet.
Jeg sagde: "Vi skal af sted."
Jeg måtte kravle over sæderne med Damien.
Jeg kunne ikke komme ud i gangen, fordi folk skubbede hinanden.
Vi kunne være blevet trampet ihjel.
Til sidst var der ikke flere sæder at kravle over.
Alle passerede. Jeg følte mig usynlig.
De stærkeste ville overleve.
Jeg så mig omkring. Folk kravlede over sæderne.
En kvinde skreg.
Jeg så en kvinde med et spædbarn i armene.
Hun var skrækslagen.
Jeg har aldrig set sådan et blik før. Ren skræk.
Min egoistiske side sagde: "Forlad flyet. Sådan er livet."
Vi gik langsomt fremad. Jeg vendte mig igen og så hende skrige.
Kom nu!
Jeg tænkte:
"Hvis du ikke hjælper hende, kan du aldrig sove igen."
Flyt jer! Gå væk!
Jeg gik tilbage og skubbede folk væk.
Folk stod i vejen. Det gjorde mig virkelig irriteret.
Jeg løftede dem op og sagde: "Kom, følg med mig."
Jeg har dig.
Jeg vaklede ned ad gangen på bedste beskub.
Flyt jer!
Hun besvimede i mine arme.
Miss... Miss...
Mit adrenalin pumpede voldsomt, fordi jeg var bange.
Jeg var dødsensangst. Jeg vidste, at vi var i stor fare.
Det føltes så farligt.
Så ringede min telefon.
Det var David. Han sagde: "Er I nede?"
Jeg sagde: "Vi er i vandet."
Selvom de var i vandet, kunne motorerne antænde brændstoffet.
Jeg ville have hende ud af flyet. Du skal ud af flyet.
Jeg kom i gang.
Folk var på vej mod døren.
Jeg blev skubbet med som i en hjord.
Udenfor herskede der kaos.
Jeg frøs, flyet sank,
brændstoffet stank, og der havde været brand.
Jeg ville så langt væk som muligt.
Folk bevægede sig bag mig.
Hendes telefon gik ud.
Fandens!
Det var som at glide i mudder.
Det var koldt og tungt.
Jeg så mig omkring: "Hvad gør jeg? Skal jeg op på vingen igen?"
Jeg så nogen svømme mod land.
Jeg så redningsflåden.
Jeg forsøgte at få fat i kanten, men jeg gled hele tiden af.
Til sidst kastede jeg mig op over kanten.
En pige bag mig fægtede med arme og ben. Hun skreg.
Jeg gled ned i vandet igen.
Adrenalinet pumpede for fuld kraft, men vandet var farligt koldt.
Jeg kunne ikke mærke mine lemmer.
Der skulle ske noget hurtigt, ellers ville vi drukne.
Fortsæt!
Vi nåede til udgangen. Nogen sagde:
"Du godeste, et barn!" og tog barnet.
Har du barnet?
Derefter mistede jeg hende af syne.
Folk stod så tæt. Det var frygteligt.
Vi måtte gøre plads til flere, men der var kun vingen og flåden.
Ræk mig din hånd.
Flåden lå under flyets vinge.
Vi vendte den, og jeg hoppede ned fra vingen.
Jeg trak mig hen af den.
Jeg tyngede den ned, så folk kunne komme om bord i den.
Det eneste, jeg tænkte, var: "Flyet synker snart."
"Er alle ude? Hvor mange er døde?"
"Er der stadig noget inde i flyet?"
Du godeste!
Mennesker ved, at de skal dø.
Vi ved, at ingen overlever livet.
Men ingen tror, at de skal dø i dag.
Vi antager, at vi lever i morgen, i næste måned og næste år.
Pludselig var det ikke en rimelig antagelse.
Mit værste mareridt gik i opfyldelse.
Fremad!
Jeg er i et lille, lukket rum fyldt med vand og kan ikke komme ud.
Vandet vil stige, og jeg vil drukne.
Jeg ville ikke drukne.
Der faldt en ro over mig. Jeg tænkte: "Nej, du skal ud af flyet."
"Du har tre børn. Forlad flyet."
Bagenden er lukket. Gå fremad!
Jeg skreg: "Bagenden er lukket. Gå fremad!"
Det var alt, jeg kunne gøre. Alt andet var ude af kontrol.
Jeg blev lidt skør. Jeg skubbede og skreg.
Alt, hvad der skulle til.
Jeg sørgede for, at ingen standsede foran mig.
Jeg gjorde alt.
Gå! Fortsæt fremad!
Gå fremad! Af sted med jer!
Jeg indså, at nødudgangene var åbne.
Der var lys længere fremme.
Endelig så jeg Tess ved døren sammen med Damien.
Det var stort. Der er hun, hun har det godt og er ved bevidsthed.
Hun har Damien, og han er vågen. Hun bløder ikke.
Jeg husker ikke, om vi sagde noget. Vi ville bare væk derfra.
Jeg forventede ikke
at stå på en vinge i iskoldt vand med en baby.
Chokket satte ind.
En mand, som jeg stadig ikke ved, hvem er,
så på mig, pegede på mig og sagde: "Tag de børn."
Jeg tænkte: "Godt. Nogen har givet mig en opgave."
Jeg vendte mig mod moderen og sagde: "Ræk mig babyen."
Hun rakte Damien videre.
Han var våd, men de prøvede at holde ham varm.
Damen tog Sophia.
Hun holdt om hende.
Hun påtog sig opgaven og holdt godt fast i hende.
Længst fremme havde en passager ikke taget sin redningsvest.
Jeg bøjede mig ned og så mit ben.
Under kollisionen var et vinkeljern gået op gennem gulvet
og spiddede mit ben.
Jeg mærkede intet på grund af adrenalinet.
Jeg anede ikke, at jeg blødte.
Jeg mærkede det ikke. Jeg må have set rædsom ud.
Jeg gled ned af slisken. Blodet flød ud af mig.
De så på mig. "Hvad er der sket med hende?"
Færger!
Da jeg så færgen, tænkte jeg:
"Endelig. Hjælp. Nogen redder os."
Det føltes så godt.
Herovre! Herovre!
Det varede ikke længe.
Alle vinkede og skreg.
Stands! Nej!
Den var enorm.
Den var enorm, og den kom lige imod os.
Stands!
Den kunne ikke standse.
Færgen ramte vingen, og så faldt jeg i vandet igen.
Folk blev gale.
Det var så tæt på at være slut, men så alligevel ikke.
Og s[ skete noget frygteligt igen.
Det kørte i ring. Først lettelse, så rædsel.
Alle ville om bord på færgen. Der var en rebstige.
Jeg forsøgte at få fat i den, men så var færgen nødt til at bakke.
Jeg faldt tilbage i vandet.
Da vi nærmede os ulykkesstedet, fangede noget rødt mit blik.
Hun holdt bare fast. Hun prøvede ikke at komme op af vandet.
Jeg sagde: "Hende. Vi må hjælpe hende op først."
Så hoppede jeg ud.
Jeg spurgte, hvad hun hed. Hun sagde: "Shae".
Jeg sagde: "Jeg hjælper dig op af vandet."
Da vi indså, at vi ikke kunne klatre op, bad vi hende om at slippe.
Hun sagde: "Vi bliver sejlet over." Jeg sagde: "Stol på mig."
Hun slap, modvilligt,
og jeg og Rodriguez svømmede væk med hende.
En anden båd i området var vores bedste chance.
Vi hjalp hende så meget, vi kunne.
Andre havde også brug for hjælp.
Godaften.
Flyet var lige lettet fra LaGuardia på vej mod Charlotte.
I luften ramte en katastrofe US Airways' rute 1549.
Et passagerfly lå i vandet med 155 mennesker om bord.
Da jeg hørte om flyet, forventede jeg en masse patienter med flænger,
mange tilskadekomne lemmer
og manglende lemmer på grund af ulykkens omfang.
Jeg løb ned til de forskellige områder af havnen
og forventede mange sårede passagerer.
Det, jeg forestillede mig, og det, jeg så,
var vidt forskellige ting. Helt forskellige.
Jeg så folk sidde med tæpper om sig.
Sådan her. Helt forstenede.
Man kunne høre deres vejrtrækning, så stille var de.
En baby græd langt væk.
Vi fik mærkater om halsen. Der indså vi, hvad de lavede.
De talte os. Det var en ubehagelig følelse.
De talte os for at se, hvor mange der havde overlevet.
Pludselig råbte de: "Du godeste, alle overlevede!"
Det var et utroligt øjeblik.
Jeg indså, jeg var en del af et mirakel.
155 personer styrtede ned, og samtlige overlevede.
Det er uvirkeligt. Helt uvirkeligt.
Jeg lå i vandet længe og var nedkølet. Jeg havde kastet op.
De kørte mig på hospitalet.
Da de rullede mig ind i ambulancen,
indså jeg, hvor voldsomt det var.
Der var helikoptere i luften.
Der var medier og lys overalt, så jeg kunne ikke se noget.
De spurgte: "Hvad skete der? Hvordan har du det?"
Hvad skete der? Er der andre overlevende? Fortæl, hvad der skete.
Jeg tænkte: "Jeg ved ikke, hvad der skete. I må forklare mig det."
Hvad skete der?
Der var journalister overalt.
De ser en i et tæppe og stiller spørgsmål.
Han siger noget. Sir?
Jeg sagde til kameraet:
Det er pilotens fortjeneste, at min datter stadig har sin far.
Jeg vidste ikke, at det ville følge mig i flere måneder efter.
Nu til "Miraklet på Hudsonfloden".
Alle om bord overlevede.
Først var der miraklet på 34. gade. Nu er der også et på Hudsonfloden.
Jeg ved, at det var et mirakel.
Jeg er så taknemmelig, men den mørke bagside er,
at jeg nu lider af mareridt og angst.
Hvis I spørger, om jeg ville gå om bord på rute 1549 igen, er svaret nej.
Det er for hårdt.
Jeg håber, at sådan en oplevelse
gør mig bedre som menneske,
mor, kone, søster og datter.
Jeg var heldig den dag. Det minder mig om, at jeg lever.
Jeg har min familie,
og der er ting, jeg vil udrette.
Det var første gang i lang tid, at der skete noget godt.
Det havde folk brug for.
Jeg var lykkelig for at være en del af det.
Tekster af Mille Dyre Egegaard