Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Botswana i södra Afrika,
hemtrakterna för en tredjedel av Afrikas elefanter
och sista platsen på jorden där de tillåts vandra över stora vidder,
som alla elefanter en gång gjorde.
Disneynatures dokumentärfilm Elefant
kommer att berätta historien om de här storslagna resorna.
Bakom kulisserna pågick även teamets resa
när de följde elefanterna på en resa på en 160 mil lång resa,
genom ett par av Afrikas mest fientliga platser.
Genom att följa dem på deras resa
fick teamet ett helt nytt perspektiv
på de här speciella varelserna.
Varför elefanternas resa?
Det är för den otroliga migrationen...
MARK LINFIELD REGISSÖR
...som elefanterna gör inte har visats förut.
Och även utmaningarna som elefanterna möter längs vägen
tar fram det bästa i våra elefanter
och resan i sig själv är häpnadsväckande.
Man har tre, fyra, fem land tillsammans
som elefanterna kan röra sig igenom
i det här otroliga området av Afrika.
Folk får en chans att se en del av världen
som de kanske inte har sett förut.
AFRIKA Kalahariöknen
Hela södra tredjedelen av Afrika är täckt av den enorma Kalahariöknen.
Den första utmaningen för teamet
skulle vara att hitta elefanter i den här vidsträckta vildmarken.
Angolas högland - Okavango-deltat Kalahariöknen
Men det finns ett speciellt ställe där elefanter samlas årligen.
Säsongsbetonat regn flödar in i öknen och skapar Okavango-deltat
och utgångspunkten för vår resa.
Vårt filmteam ville komma ett steg före elefanterna,
så de kallade in den lokala djurlivsfilmaren Mike Holding,
som har mer än 20 års erfarenhet i deltat.
Mikes roll var att hitta och filma elefanter,
så väl som att lösa logistiken i den här enorma expeditionen.
Det handlar om ett stort område, tiotusen kvadratkilometer.
Det är som en nål i en höstack
att försöka hitta elefanter eller andra djur i den mosaiken av vatten och öar.
Ett skäl till att vi tillbringade mycket tid i planet,
i luften, och tittade på flodens rörelser...
MIKE HOLDING FILMFOTOGRAF
...är för att vi kan se
var de olika rörelserna sker
och var djuren börjar samlas.
Jag kan göra detta i resten av mitt liv.
Att flyga över deltat är helt otroligt.
Alla som nånsin har flugit över Okavango
kan intyga att det är så man ska se det,
för man får verkligen en känsla för skalan.
Den stora oförstörda vildmarken och skönheten,
det är helt otroligt.
Mikes första utmaning är att välja en plats för teamet
att slå läger på som ligger nära elefanterna,
men som inte är omöjlig att ta sig till.
Det finns inga vägar här. Det är inte mycket som är kartlagt.
Så planet är väldigt användbart
för att hitta en väg in för fordonen
och vart vi kan gå, vilka floder vi måste korsa,
var det är djupt,
och sen vill vi göra det i praktiken på marken.
Men det är ganska svårt
eftersom det är mycket vatten på vägen som leder hit,
så när konvojen med teamet
ska ta sig till det här lägret
ställs de på prov och överraskas längs vägen.
Att få teamet och fem ton kamerautrustning
till Okavango-deltats hjärta
skulle komma att behöva specialbyggd transport.
Teamet kallade de här tuffa maskinerna för träsklastbilar.
Uppdraget för första dagen,
att nå deltats hjärta och slå läger innan skymningen.
CLINTON EDWARDS FÄLTGUIDE
Och nu börjar äventyret.
Det här är deltats nedre del.
PRESLEY MBEHA FÄLTGUIDE
Omkring två mil från Maun.
Ja. Håll den rakt.
Det dröjde inte länge innan träsklastbilarna sattes på prov.
Det var i princip den första av fem överfarter
som vi kommer att göra.
Kanske den grundaste.
Den djupaste överfarten, säger de,
trycker upp vatten genom växelspaken inuti lastbilen.
DUNCAN ROWLES FÄLTGUIDE
Det skulle betyda att vattennivån kom hit.
Vi har bilen med sex hjul
som drar oss genom den här överfarten.
För vi hakar på alla fordon
och skapar en lång orm med fordon.
Vi kommer att ha fordonen avstängda
och vi blockerar avgasrören och lyfter upp allt på taken.
Lastbilarna bogserar oss.
Vad händer där?
Vad kan gå fel?
Det är ingen bra fråga.
Nu simmar vi.
Allt är helt under vatten.
Du skryter bara. Måste du köra så?
Hallå!
Det var en upplevelse.
Skakigt, men det gick bra.
Medan resten av teamet skyndar fram för att slå läger
stoppas filmfotografen Martyn Colbeck och expertguiden Presley Mbeha
på vägen.
Utifrån ingenstans dyker en elefantfamilj upp.
De är väldigt nervösa men det är oklart varför.
MARTYN COLBECK FILMFOTOGRAF
Det är fullt kaos.
De är väldigt uppspelta här... Underbart.
Snart blir allt tydligt.
Vi har precis hittat en nyfödd kalv,
och den stapplar omkring, den kan knappt gå.
Den föddes nog för tre, fyra timmar sen.
Den är verkligen ung.
Det är otroligt. Underbart.
Teamet använder sina årtionden av erfarenhet
för att filma utan att störa dem.
Problemet jag har är att A, det är en stor tjur i vägen.
Det är ingen fara.
Problemet är att gräset är väldigt högt.
Så det är svårt att se ungen.
Den här hanen är riktigt jobbig.
Även om tjuren uppenbarligen irriterade den nyblivna mamman
var faktumet att hon var glad över att vara nära fordonet
ett gott tecken för att filma i deltat.
Det är ingen fara.
Alla är väldigt uppspelta här.
Vi har resten av familjen bakom oss.
Det som är intressant är att hon använder bilen som skydd.
Hon försöker komma undan hanen.
Och där är ungen.
Titta, vad gulligt.
Man ser på de rosa öronen, den har inte så rosa ögon.
Vad gulligt.
Och jag ser navelsträngen.
Titta bara.
En bra början på inspelningen.
Ett elefantmöte innan de ens kom till lägret.
Och en ovanlig chans att filma en nyfödds första steg.
Resten av teamet hade inte lika stor tur.
Vi har fastnat med tre fordon nu.
För fem minuter sen kopplade ett släp loss sig
och kom uppochner.
Kör!
Det börjar bli lite frustrerande.
Vi måste fortsätta,
så här blir det när man gör elefantfilmer.
Skynda på!
Efter 15 timmars färd
kom den främre delen av konvojen fram till lägerplatsen
som Mike hittat.
Den här avlägsna ön skulle bli deras hem i kommande sex veckor.
Mike gav mig den här punkten från sitt flygplan.
Han gav mig en GPS-plats som han tyckte var lämplig.
Lägret var uppsatt,
men filmandet av elefanter hade fördröjt resten av teamet.
Skulle de nå fram innan skymningen?
Hälsa mamma att jag älskar henne.
Vi har ingen aning om vad som kommer att ske längre fram...
Vi har ännu fem mil kvar att köra.
Och att köra fem mil i deltat kan ta en timme eller hela dagen.
Vi försökte komma ut
men kunde inte, så vi använde winchen.
Ja, bra.
Och när vi vevade in den igen lossnade skruven.
Ser du den? Som håller vajern på plats.
Så vi fick ta loss hela grejen
och försöka manipulera metallen.
Som tur är har jag känsliga fingrar och operationen lyckades.
Nu får vi se om det löser sig.
Nej, det tar hela dagen för dem.
Så där.
Hur ser det ut?
Den bakre delen kommer till slut till lägret,
men kampen bara för att komma dit
har visat vilken utmaning det kommer att bli.
Martyn kommer fram trött men förtjust över att ha filmat den nyfödda,
men han oroar sig också över hur snabbt de försvann ur synhåll.
Teamet inser att de måste ha ett sätt att kunna spåra elefanterna.
Tursamt nog för dem är hjälp på väg.
Biologen Mike Chase
har räknat elefantbestånd i Afrika
och spårat deras resor över Kalahari i över ett årtionde.
Ja, jag ser henne,
hon är framför kaprisbusken. Hon är på väg söderut.
Jag är botswanier av femte generationen.
Jag har alltid känt...
DR MIK CHASE - CHEF/GRUNDARE ELEFANTER UTAN GRÄNSER
...en stark känsla av tillhörighet och band till elefanter.
Det är världens största landlevande djur
och jag förundrades av dem
och har alltid fascinerats av dem.
Och det är inte bara i vildmarken.
Mike och hans partner, Kelly, ägnar mycket tid åt
att rädda och ta hand om unga elefanter
som har blivit föräldralösa efter tjuvskytte eller mänskliga konflikter.
De hoppas att de unga elefant-ambassadörerna
ska hjälpa lokala barn att knyta an till djurlivet
och bry sig om dess framtid.
Jag tror att folk alldeles för ofta tänker
att det är många som räddar elefanterna,
men det är det inte.
Så att vara en del av de privilegierade få
som ägnar sig åt att skydda elefanternas framtid,
det tycker jag är väldigt fint.
Nu letar vi efter elefanterna.
Dags att flyga.
Båda två delar en passion för Botswanas elefanter...
-Okej. -Ja.
...och hoppas kunna hitta en viss hjord
känd för att röra sig över stora avstånd.
Den stora vandring som Botswanas elefanter ger sig ut på har inte berättats.
För tvärt emot vad folk tror,
så håller sig inte alla Botswanas elefanter inom Botswana.
De har en förmåga att korsa internationella gränser.
De behöver inga pass.
Så våra satellit-data har fångat upp elefanter
som rör sig ut ur Botswana, genom Namibia, in i Zambia och Angola.
Några av de största reviren som nånsin uppmätts.
Mike är övertygad om att data från hans satellit-märkta elefanter
kan hjälpa teamet med filmarbetet.
En av våra matriark-kor med halsband
har en tendens att vara i det här området under torrsäsongen,
där hon samlas i en stor hjord med andra matriarker.
Ja.
Vi ser om vi hittar henne.
Vi har VHF-antennen på,
och ser om vi kan få en position från hennes halsband.
Vänta. Jag hör inget än.
Det vore bra om vi hittar dem.
Hör du det?
Ja.
Ja, definitivt en signal. Det hörs ett ping.
Om vi kan hitta dem skulle det vara otroligt.
Okej. Filma.
...för början av filmandet. Då kan vi etablera familjegrupper
som vi kan följa genom filmen.
Okej. Ja.
Det vore bra om vi kan hitta nån i den här gruppen.
Nu hörs signalen tydligt.
Ja.
Bra jobbat. Där är hon.
Okej.
Snyggt!
Jättebra. Fantastiskt.
Nu kommer alla de här hjordarna nog att hålla ihop ett tag, va?
Absolut. I åtminstone en månad eller två.
Okej, bra. Det är inte det mest lättillgängliga området,
men det kan vi lösa.
Jättebra. Det är till stor hjälp.
Det här är den sista platsen som finns kvar i världen
där elefanter fortfarande kan vandra
som de gjorde för 100, 200 år sen.
Av det enkla skälet att de har utrymmet till det.
Ja.
Det är nästan 260 000 kvadratkilometer.
Det är därför ni har svårt att hitta elefanter.
Där har vi skälet, ja!
Vi har satt satellithalsband på nästan 300 elefanter
och alla prickar man ser på kartan
är GPS-platser på deras vandringsrutter.
Hur ofta uppdateras den?
Varje timme får vi en GPS-indikation.
Så du kan berätta var de är?
-Absolut, ja. -Så vad väntar vi på?
Då kör vi!
Vad ska jag göra nu?
Jag behöver en bra uppkoppling...
Ja. Okej.
-...så ger jag er platserna. -Otroligt.
Kom an, bara.
Våra elefanter kan röra sig 100 mil per månad,
ofta genom terräng som fordon inte kan färdas i.
Bra jobbat.
Det är väldigt avlägset. Det är svårt att ta sig igenom.
Väldigt tjock sand, träskmarker, djupa floder,
tjocka buskage. Det är oförlåtande.
Det här är en del av de riskfyllda vandringar elefanterna ger sig ut på.
Det kommer att bli en svår uppgift att hålla jämna steg med dem.
Till en början höll filmningsbåten
jämna steg med elefanterna,
men det dröjde inte länge innan de kom utom räckhåll för vanliga fordon.
Våra elefanter, när de rör sig,
så rör de sig inte på platser som är så fordonsvänliga.
Precis ovanför kameran.
Så i många fall måste vi skicka upp drönaren
och följa dem så.
Om det är för långt bort
måste vi fortsätta med helikopter.
Bara att
försöka hålla deras takt är... Det har varit en teknisk utmaning.
Kom. Nu kör vi.
Den här tiden i luften avslöjade även
hur kanalerna i deltat formas av djurlivet.
Det var viktigt att filma elefanternas vattenvärld
både underifrån och ovanifrån,
vilket medförde sina egna unika risker.
Stor krokodil.
-Krokodil, stor. -Ja, en stor en.
Ja. En stor krokodil på banken.
En krokodil på fyra, fem meter.
Den erfarna undervattensfilmaren
Roger Horrocks vet hur farligt det kan vara att dyka i de här vattnen.
Varje år dikas de trånga kanalerna ut
av de stora flodhästarna och elefanterna som kan lura runt varje hörn.
När Rogers är i vattnet
har han en säkerhetsdykare med sig, och Mike övervakar från båten.
En av sakerna med deltat
är den stora överraskningen under vattnet,
uppbyggnaden och texturen i stigarna
som gjorts av flodhästarna
och växtlivet är...
Dess textur är enastående.
Den är gotisk, organisk, och paletten är otrolig.
Flodhästarna och elefanterna är arkitekter
och man kan se
hur de använder sina kroppar för att skapa stigarna.
De är enorma.
Man kan simma i en kanal som är skapad av en flodhäst.
Man ser urgröpningen, och den är enorm.
De vill ha...
ROGER HORROCKS UNDERVATTENSFILMFOTOGRAF
...klipp som visar vattnet rinna fram
och det enda sättet att göra det är att färdas genom kanalerna
och man kan inte ha en båt
eftersom det grumlar vattnet.
Man vet aldrig vad som väntar,
så för mig är den här drivdykningen
nog det farligaste man kan göra
på grund av...
Osäkerheten om vad som finns runt hörnet.
Det är väldigt vackert.
Men det är skrämmande, vi kan inte se så mycket.
Det är så annorlunda.
När de hör båten komma slinker de ner i vattnet
och här finns inget manöverutrymme,
så man rundar ett hörn och är precis...
Man är plötsligt inpå den och den biter en
och det är varken bra för den eller för oss.
Inte optimalt.
Vi kom till en liten damm, en djupare vattensamling,
och jag följde Roger
och plötsligt dök det upp en krokodil mellan oss båda
Jag drog i Rogers fena...
MATHIEU VAN GOETHEM DYKARASSISTENT
...han vände om och följde krokodilen.
Det var jättecoolt men skedde så snabbt.
Sikten var inte så god, så... Det satte honom på helspänn.
Han kunde knappt se oss,
så vi ska inte dyka mer bland krokodiler förrän vattnet blir klart.
Nej, sån här dykning borde ge dubbel lön.
-Risktillägg. -Risktillägg. Ja.
Efter flera dagar av att ha filmat elefanterna,
började filmteamet bli förälskade
i deras många unika och sympatiska drag.
De har individuella personligheter...
TANIA 'TJ' JENKINS MEDPRODUCENT
...och samma dynamik som vi. Systrarna bråkar,
tonåringarna skriker och slåss,
killarna visar upp sig och låtsasbråkar.
Man kan verkligen identifiera sig med dem.
Det är nog hur de roar sig.
Jag vet att det låter konstigt att säga att djur roar sig
men jag är övertygad om att de gör det.
Man ser dem jaga vårtsvin. Man ser dem jaga låtsasfiender.
Man ser dem försvinna baklänges in i buskaget och sen hoppa på...
De verkar bara roa sig.
De springer svajigt,
då de bara släpper lös allt,
och deras snabel svänger, och öronen.
Elefanter har en underbar humor.
En av de bästa flodscenerna vi fångade
var en ung kalv som jagade lechwevattenbockar och hägrar,
som en busunge som jagar djur i trädgården.
Det fångade verkligen deras personligheter.
Jag har fler elefantvänner än människovänner.
Elefanter är försiktiga,
de är omhändertagande, intelligenta,
de är verkligen underhållande.
Jag känner inte så många såna.
Jag är hellre med elefanter än med de flesta jag känner.
Vissa av mina vänner är undantagna.
Men några av de bästa tillfällena
var när oväntade besökare kom till lägret.
Vi vaknade till ljudet av rasslande palmträd
och de här två stod här och skakade palmerna
och slog ner nötterna
och åt frukost med oss.
En lite annorlunda diet, men trevligt.
Det är en chock när man ska ta sitt kaffe
och man har ett par elefanter som skakar palmerna runt trädet.
De är högljudda, man vet att de är här.
De tillbringar flera dagar på den här ön eftersom den är fylld med palmnötter,
så vi kommer att ha grannar ett tag. Det blir jättebra.
Det smakar ingefära.
PRESLEY MBEHA FÄLTGUIDE
Jag har ätit det,
så om man bara äter en hel nöt
blir man väldigt torr i munnen.
Nu äter han nåt annat,
han äter på trädet
för här finns inga nötter alls.
Det var en tjur som åt alla nötter,
så det är synd för honom att här inte finns nåt.
Jag har varit guide i 22 år,
så jag känner faktiskt till djurens beteende.
Och den här elefanten är väldigt lugn,
så det är därför jag är nära honom.
Trots att generatorn är på nu
stör det honom inte.
Han kommer bara så nära,
så nu är vi oroliga att han en dag
kanske kommer in mitt i lägret
och då kommer vi att få problem.
Vi får fly åt alla håll.
Ett par dagar senare fick teamet andra besökare
som inte var lika välkomna.
Vi hittade en flock mitt på dagen,
vilket är väldigt ovanligt.
Tre lejoninnor och sju ungar som är åtta månader gamla,
och nästan direkt när vi hittade dem började de jaga.
Lägret är precis här.
Zebrorna och gnuerna gick tätt ihop,
men nära lägret.
Men den här lejoninnan var fast besluten, och hon gick till attack igen.
Den här gången, rakt mot lägret.
Vi har lejon på jakt i lägret...
Okej, Dani, hör du mig?
Ja, Pres, varsågod.
är du i bilen med Alfred?
Ja, vi är redan i fordonet.
Djuren sprang rakt igenom lägret
och jag har ingen aning om var lejoninnan är. Ser ni henne?
rör er bara inte
fortsätt bara titta framför bilen
så kommer hon snart fram
Jag såg precis en impala. Där är hon. Där.
Min sikt i bilen var väldigt begränsad.
Jag kunde se ut åt sidorna och framåt.
Baksidan av bilen var blockerad.
DANIELLE SPITZER FÄLTASSISTENT
Jag såg inte bakom oss.
Som att sitta i en låda och bara kunna se
genom ett visst fönster,
vilket gjorde det mer skrämmande
eftersom hon kunde vara bakom en utan att man visste det.
Hon kunde vara under bilen.
Så det var helt galet.
Ni måste sitta kvar i bilen.
Okej, ja. Uppfattat. Uppdatera oss bara om läget.
Okej...
Lejoninnan är uppenbarligen fortfarande kvar i lägret,
men vi har ingen aning om var hon är,
så vi får bara vänta och förhoppningsvis höra från de andra
om de har sett henne, men hon är försvunnen.
Vi har ingen aning.
Där är en.
Ja, hon kom fram nu,
så alla tio lejon är nu synliga för oss
jag skulle säga att ni är trygga
lejonen har gått över ön
och dödat en impala som de äter på.
Okej, uppfattat. Vi avvaktar för tillfället.
Okej, jag säger till när ni kan kliva ut.
Kanske ni kan köra ut hit
så att ni också kan se dem.
Jag var riktigt orolig.
Plötsligt kan det komma
en lejonflock som springer genom lägret.
Dani och Alfred gick omkring i lägret.
De kunde lätt ha dödats av lejon.
När torrsäsongen närmar sig
förvandlas deltat till ett farligt och hotfullt ställe
Dess kanaler är nu fyllda med förrädisk kvicksand och klibbig lera.
Deltat torkar ut varje år
och elefanterna gör vandringen årligen,
så varje år blir vattenhålen klibbiga som lim.
Elefanterna är väldigt stressade nu.
Det finns ingen mat, vattnet torkar
och de är som mest sårbara och stressade.
Det som var mest känslomässigt svårt för mig
var att filma ungen i leran.
Det blev snabbt till en livshotande situation.
Kalven fastnade helt i leran.
Och det otroliga var att om det hade varit mammans första barn
så hade kalven nog aldrig klarat sig.
Men det faktum att det var en väldigt erfaren matriark
så var hon lugn och visste exakt vad hon skulle göra.
Jag har aldrig sett nåt liknande förut
under mina 20 år som elefantfilmare.
Hon insåg att hon måste få den att andas,
så hon lyfte dess huvud ur leran
och lyfte upp snabeln och stoppade in snabeln under dess snabel,
tvättade av snabeln så att den kunde andas,
och det är helt otroligt.
Samtidigt måste hon räkna ut hur hon skulle få upp kalven ur leran.
Det var svårt att filma eftersom jag visste hur allvarligt det var.
Jag var övertygad om att kalven inte skulle komma upp ur leran.
Det var jag verkligen.
Den blev allt svagare, och om hon inte kom på en lösning snart
var jag säker på att vi skulle förlora kalven,
och här stod jag och filmade den.
Vad skulle jag göra?
Men i såna situationer tror jag att man måste avskärma sig.
Man bevittnar nåt som skulle hända
oavsett om vi var här eller inte,
så vi ska inte lägga oss i.
Vi ska vara där som dokumentärfilmare,
och spela in det otroliga beteendet, och så klart fick hon loss den.
Så om vi hade lagt oss i hade vi kanske förändrat den utkomsten.
När ungen kom loss,
har aldrig sett nån täckt av så mycket lera.
Det såg ut som om den doppats i ett helt kar med choklad.
Det var en elefantformad lerklump.
Och jag har aldrig sett en matriark så beräknande vad gäller att rädda en kalv.
Matriarkens ledarroll skulle snart visa sig igen.
Dan därpå försvann de alla
och vi vet utifrån Mike där han filmade, och utifrån andra,
att alla försvann samma dag.
De lämnade området helt och hållet,
vilket betyder att alla familjer var koordinerade.
Nån hade fattat beslutet,
en av matriarkerna, flera av matriarkerna insåg
att vattnet höll på att torka rejält
och att de måste lämna området,
och det är ett stort beslut för en elefantklan att fatta.
En av de största utmaningarna för den här filmen
har varit att komma in i hjärnan på en elefant.
Det gamla skämtet om elefantminne är väldigt träffsäkert.
De har motorvägarna inpräntade i huvudena.
De vet vart de ska,
och det är data som har nedärvts i många hundratals år.
Oftast när vi följer djur
är det då man kan gissa sig till vad de ska göra
som det börjar gå bra.
Med elefanter är det en stor utmaning,
för jag tror inte att jag nånsin jobbat med ett djur som är mer annorlunda.
De gör så många saker som vi skulle känna igen.
De är ömsinta mot sina kalvar
i väldigt hög grad.
Deras sociala liv är väldigt rikt.
De är på ytan så lika oss
men ändå är de så annorlunda att vår förmåga att förutse saker i filmen
inte har räckt till alla gånger.
Fram till nu hade filmteamet bara lyckats
följa i elefanternas spår.
Det var dags för en nytänkande inspelningsstrategi.
Så de beslöt att ta en stabiliserad kamera
som vanligen används för filmning från luften och sätta den framtill på en bil.
Det här lät dem filma elefanterna under vandringen
och inte hamna på efterkälken.
Den här utrustningen är designad för helikoptrar.
Vi har nu monterat den på ett fordon för att få oss på marknivå
och ge jämna videotagningar.
TOM WALKER FILMFOTOGRAF
Det skakar, svårt att säga,
men när tittar på bilden så är den jämn
eftersom axlarna roterar runt mittpunkten,
så resultatet blir jämnt, men jag hoppar fysiskt omkring.
Det är fascinerande då det är ett helt nytt sätt att berätta historien på
och det är vad det handlar om.
Jag har filmat elefanter i åratal
med telelins på stativ och i alla scenarier
där elefanter rör sig får man två möjligheter till en bild,
en när de kommer mot en och en när de går förbi.
Med maskinen har man nästan oändliga möjligheter,
om man följer med dem och eftersom vi försöker berätta en historia
om en storslagen vandring över öknen för elefanterna
är det här helt otroligt
eftersom det gör att vi kan resa med elefanterna.
Och kan vi göra det dras publiken in i historien
och känner av resan bättre än om elefanterna bara passerar kameran.
Precis när teamet börjar göra framsteg med det nya systemet
börjar elefanterna vandra mycket snabbare,
så Mike måste bege sig upp i skyn för att hinna med.
När de har lämnat deltat rör sig hjordarna upp till fem mil om dagen
när de skyndar sig för att nå gränsen av den stora, stekande öknen.
De senaste dagarna har vi faktiskt knappt sett några elefanter alls,
och de sågs senast bege sig in i ett område som kan vara bekymmersamt.
De lämnar torrmarkerna och går till ett bebott område
och det är inte nödvändigtvis bra för elefanthjordar.
Så jag har stämt träff med elefantforskare
som jag känner, som bor i området
och övervakar elefanternas rörelser
i hopp om att de kanske kan ge oss nån ledtråd till
om elefantgrupperna kommer att röra sig in i det här området.
Mike träffar sina vänner, Graham och Anna,
som förändrar våra kunskaper om elefanternas rörelser
genom att leva bland dem.
Deras familjehem ligger i ett område av deltat
där elefanter en gång strövade fritt
men nu bor här massor av människor som brukar jorden här.
Hej!
Det kan vara en utmaning att uppfostra barn här,
men det är även ett stort äventyr för oss,
och även för tjejerna.
Skälet till att vi kom till det här området
var för att det här
går en elefant per person.
DR ANNA SONGHURST CHEF, ECOEXIST-PROJEKTET
Här finns många incidenter med konflikt och konkurrens
mellan folk och elefanter om resurser och utrymmet.
Vill man verkligen förstå hur situationen är,
hur det är att leva med elefanter,
kan man bara förstå det på riktigt...
DR GRAHAM MCCULLOCH CHEF, EXOEXIST-PROJEKTET
...när man bor permanent
bland omkring 15 000 - 20 000 elefanter.
Det här är vår bit land
och när vi flyttade hit, vi älskar elefanter,
men nu plötsligt välter elefanter våra träd
och drar upp ens vattenledningar och man säger: "Vänta lite!"
Det är en annan sak.
Att bo med en fem ton tung växtätare
som vill äta allt runt omkring dig är en sak.
Men att bo bland 15 000 sådana är en stor sak.
Det är här elefanterna brukar vara...
Ja.
...i området och sen kommer korridoren här,
och en går här, och en annan så där.
-Okej. Och vi är här nu? -Ja.
Om ni tar mig dit ni tror att de går över
kan vi sätta upp kameror där och se efter.
Ja.
Om de kommer här igenom, på nån av de tre stora stigarna,
är det där vi ska titta.
I dag inkräktar en mosaik av åkermark och mänskliga bosättningar
på Okavango-deltat.
De stör uråldriga stigar som har använts av flera generationer med elefanter.
Vi kartlade alla stigar och övervakade dem.
Tretton av stigarna användes oftare än andra,
så de 13 är där korridorerna nu finns.
De jag pekade ut där...
Ja.
Korridorerna består sen av en huvudsaklig stig
plus en kilometer på varje sida som buffert
och det betyder att landmyndigheterna
inte tillåter fler fält inom den korridoren.
De korridorerna lämnas fria så att vi i framtiden
då antalet folk och elefanter växer
finns det utrymme för elefanterna att röra sig,
men även utrymme för människor att odla sina grödor
och mata familjerna.
Elefantkorridorer är livlinor.
De är livsviktiga för att låta elefanter
få en trygg passage till mat och vatten.
Utan korridorer
DR MIK CHASE - CHEF/GRUNDARE ELEFANTER UTAN GRÄNSER
dömer vi elefanter till
högsäkerhetsfängelser där de får leva i ett smalt, inhägnat område,
och korridorer ger elefanter Afrikas frihet.
De behöver utrymme,
världens största landlevande däggdjur behöver vandra.
Ett besök till deras lokala korridor visar
att Anna och Grahams dröm om att ge hjordar säker passage fungerar.
Så här många hjordar, man ser dem komma nattetid,
men det är ovanligt under dagtid se så här många elefanter komma hit.
Det är otroligt.
Den fridfulla korridoren har blivit en välbesökt elefantkorsning.
Nu är det hundratals.
Kolla bara!
Så många! Jag är mållös.
Det är jättemånga.
Det är de.
Otroligt, de är faktiskt...
Ja.
ELEFANTKORRIDOR
De här korridorerna vittnar om en framtid där folk lever sida vid sida med elefanter
och låter dem röra sig fritt dag som natt.
-Det är en stor hjord. -Ja.
Mike och Graham går igenom timtals med film.
De gläds över att den hjord som filmteamet har följt
har passerat den här vägen under natten.
-Stora hjordar. -Ja.
Nu vet vi att de har gått över här,
-då vi tappat dem... -Ja.
Vi kan följa motorvägarna.
Ja. Och hitta dem.
-Och hitta dem. -Ja.
Vi kan följa dem. Användbart.
Underbart. Fantastiskt.
Bra.
Mike ger sig av mot Botswanas gräns mot Zimbabwe.
Ett stort nätverk av stigar breder ut sig och länkar samman de sista vattenhålen.
De är viktiga språngbrädor
på elefanternas sista del av resan.
Det här är en av de stora elefant- motorvägarna, en ödslig ökenmark.
Och att bara se hjordarna, matriarken, de små
kämpa genom ökenhettan och dammet
och helt ovetande om den stig de har valt
är den rätta till nästa vattenhål och nästa vattenhål
för de behöver vatten.
Det är riskabelt för elefanterna
och tack och lov har de en mental karta
och denna uråldriga kunskap,
för det är det som tar dem över öknen.
Under torrsäsongen,
när vi försökte filma elefanter ute i hettan,
fick vi vänta på dem vid små vattenhål.
Vi hade team utspridda över landskapet
och använde Mikes övervakning och satellitinformation
för att hjälpa oss rätt.
När vi filmade elefanterna på deras vandring
har alla möjliga saker fått mig att inse
hur förnimmande och känslomässigt känsliga de är,
men det var i synnerhet en scen som jag spelade in med Martyn
där elefanterna hittade
benen från en död, vad vi antar, släkting. Det vet vi inte.
Det är en otrolig och stark sak
att bevittna med elefanter,
för de går in i en helt annan slags sinnesstämning.
De är väldigt tysta
och rör väldigt försiktigt vid viktiga delar av skelettet.
Det är vanligen skallen, betarna, underkäken, bäckenet.
De svarar inte på samma vis på andra djurs ben
så de vet uppenbarligen att kadavret är en elefants.
Och det är helt otroligt att bevittna.
Elefanter som hittar ben från en annan elefant
och det försiktiga sätt som de vidrör benen, sniffar på dem,
nästan som om de försöker ta reda på vem det var,
hur de dog, och de sörjer
och visar respekt för varandra, det är så vackert.
Jag tycker att det är speciellt.
Elefanterna plockade upp benen,
skickade dem mellan varandra,
dreglade på dem för att känna mer smak och lukt.
De tillbringade 10 eller 15 minuter,
uppenbarligen åt att minnas en individ,
vem vet, det får vi aldrig veta, men det var väldigt rörande.
Den här benhögen exemplifierade det faktum
att besluten som matriarkerna fattar
och matriarken gör för klanen
faktiskt är nödvändiga för familjens överlevnad,
och det måste bli rätt.
Victoriafallen - Lejonmarker Okavango-deltat - Vattenhål
Elefanterna avslutar sin 80 mil långa vandring
när de når banken av en av Afrikas största floder.
Zambezifloden är elefanternas paradis.
Dess avskilda öar har massor av mat och färskvatten
för att livnära dem de kommande månaderna.
Och teamet är i perfekt position att filma de första ankomsterna,
såväl som att visa upp ett av de mest dramatiska och otroliga landmärkena
på elefanternas långa färd.
Victoriafallen är världens största ridå av fallande vatten.
Över 7,5 miljoner liter vatten i sekunden störtar ner i ravinen,
och skapar Mosi-oa-Tunya, röken som mullrar.
För att fånga den enorma skalan måste fallen filmas från luften.
Men även med den senaste
och avancerade drönaren var det ett nervpirrande jobb för teamet.
Det klipp vi försöker få till, vilket är lite galet,
är att släppa ner drönaren i ett V vid Cataract Island,
och svänga ner där det vackra ljuset kommer fram
och sen komma upp så att klippet öppnar upp sig
och man ser hela fallet.
Problemet är att vi får mycket vatten på linsen.
Man ser där ute, det är helt galet,
vattenstänk överallt,
tusentals ton vatten per sekund går över kanten
och vi flyger drönare rakt igenom.
Det är såna dumheter.
Jag är säker på att Russell är en duktig pilot,
men det måste han vara.
Jättefint.
Jag tror att vi får in ljus härifrån.
Jag kan bara föreställa mig
hur många upp- och nedströmmar det kommer att vara.
Vilken som helst av dem kan suga ner vår drönare i ravinen och förstöra den.
Fortsätt.
Det ser bra ut.
Okej.
Nej, ta hem den.
Ja, där har vi vår scen.
Okej.
Problemet är att vi flyger en helt ny, väldigt dyr drönare
över Victoriafallen och den är dyblöt
och det är nog därför den inte uppför sig rätt.
När vi kom över vattenfallet
kom all sprej upp och dränkte rotorbladen,
dränkte elektroniken och sen tappade vi kontrollen.
Det är alltid pirrigt att flyga den in i vattenfall så här.
Utmaningen är att vi har massor av sprej från vattenfallen,
så kameran och drönaren blir blöta
och det är en massa vind för tillfället och nedåt- och uppåtvindar.
Det blåser jättemycket här.
Man vet aldrig vad händer.
RUSSELL MACLAUGHLIN DRÖNARPILOT
Alla kan intyga att det är det svåraste man kan filma.
Vi gör mönstret en gång till.
Det är bra.
Så där. Snyggt.
Jättefint, rakt över fallen.
Jättebra, snyggt, Russ.
-Ta hem den. -Ta hem den.
Ta hem henne.
Snyggt jobbat, hörrni.
Det vi fick där var helt otroligt, så...
Ja, och jag är glad över att den är på marken... Jäkligt glad!
Stackars Russell, det var en nervpirrande dag.
Vi sa:
"Åk över Victoriafallen med utrustning värd 80 000 dollar,
och krascha den inte."
Som tur är kraschade den inte
och sista klippet ser otroligt ut,
med vackert orangefärgat ljus och en otroligt brant fall,
som var helt otroligt.
Jag har aldrig sett fallen på det viset, otroligt.
Två månader senare, och vattnet har avtagit.
Det var dags för elefanterna att gå tillbaka till Okavango-deltat
och för teamet att än en gång följa i deras fotsteg.
Teamet var tillbaka på vägen igen.
På väg från Zambezi, var nästa stopp för teamet Hwange,
Zimbabwes största nationalpark.
Här undvek hjordarna dagsvärmen genom att vandra nattetid.
Teamet visste om att de var på väg in i lejonmarkerna.
Bara senaste året har det kommit kameror
som låter oss se i nästan kolsvart mörker och filma i färg.
Vi har en inspelningsperiod med kamerorna som filmar i svagt ljus,
så vi hoppas på...
GAVIN THURSTON FILMFOTOGRAF
...att beteendet sker när vi har nog med månsken.
Många av oss guider får aldrig riktigt möjlighet
att se hur rovdjuren beter sig nattetid,
så det är en unik insikt i nåt
som vi sällan får möjlighet att uppleva, så det är
spännande eftersom vi inte vet vad man kan vänta sig.
Nattkamerorna visar hur lite elefanterna ser om natten.
Jag har haft erfarenhet förut när unga lejon
har blivit intresserade av ett fordon,
men inte i den grad som de här unga djuren gjorde.
Hallå!
Det viktiga är att se till att man är lugn
och när de lyste med sina ficklampor backade lejonet undan direkt.
Negativ förstärkning.
Och där är en...
Så fort de lärde sig att vi inte var nåt att leka med
accepterade de oss nästan som om vi var en del av flocken.
När hon kom fram till kameran
var hon närmare än det minsta fokusavståndet,
jag försökte fokusera på henne när hon kom mot oss.
Det minsta fokusavståndet är nog 80 cm.
Det är nära i en bil utan dörrar nattetid.
Men det är coola katter.
Tills en biter dig.
Natt efter natt håller Gavin och Clinton ett vaksamt öga på lejonen,
som inte verkade vara intresserade alls av elefanterna.
Alla säger till mig att lejonen är de som,
liksom, är superaktiva, som man kan se.
-En gång... -En rullade runt, två gånger.
Det blev plötsligt väldigt lugnt för tillfället.
För tillfället behöver elefanterna inte oroa sig för lejonen,
men som de här gamla benen vittnar om, är så inte alltid fallet.
En stor skillnad mellan att filma under natten jämfört med dagen är
att många av rovdjuren är mindre nervösa över vår närvaro,
så man måste vara på sin vakt hela tiden
och man är också vaken natt efter natt,
CLINTON EDWARDS FÄLTGUIDE
så ens kropp börjar ta stryk
för man jobbar hela natten och försöker sen återhämta sig,
så det blir rätt tufft.
När man jobbar natt är det viktigt att vara på sin vakt
och det är bra att vi är tre här ute
som håller ögon och öron öppna
efter konstiga ljud eller rovdjur eller så.
Det är faktiskt nåt...
Är det ett lejon där bak?
Det låter som ett lejon som ryter.
Jag tror att det är det.
Jag hoppades att guiden skulle hålla ögonen öppna för oss,
men det verkar som om natten har tagit ut sin rätt.
Ja, efter att ha pratat om hur vaksamma vi borde vara
somnade jag på bänken där bak,
och röt i princip som ett lejon i sömnen.
Även om teamet var ute och letade efter lejon,
när man campar mitt i Afrika
delar man alltid utrymme med det lokala djurlivet.
Oavsett om man vet det eller ej.
Har du nånsin fått känslan av att nån iakttar dig?
De senaste nätterna har lejonen försvunnit från området.
De återvände när det var fullmåne.
Och med tomma magar.
Vi har väntat länge på att lejonen ska komma tillbaka.
Äntligen, efter fyra dagar
kommer en lejonflock tillbaka till oss.
Ja, honan är uppe.
Hon är på gång.
Den andra är uppe.
Nu händer det.
Hon har den, har hoppat på den bakifrån.
Vi måste gå.
Allt det här fångades av bakom kulisserna-fotografen
som modigt filmar händelserna från en öppen bakdel av filmbilen.
Okej.
Att filma all handling, att filma Gavin och hans reaktion,
och för mig att filma Clinton och allt som pågår
från bakdelen på en bil...
LOUIS LABROM BRON BAKOM KULISSERNA-FOTOGRAF
...medan lejon omringar bilen
och det är en elefantmamma som är väldigt upprörd
och vill skydda sin kalv och springer mot bilen.
Hon kommer hitåt.
Det där var rätt intensivt.
Jag tänkte, så fort jag såg lejonet gå mot elefanten,
då tänkte jag med hjärtat: "Döda den inte."
Jag antar att jag blev lättad över att mamman lyckades jaga bort den
och det är bra gjort av mamman att jaga bort åtta lejon,
åtta hungriga lejon, som en ensam elefant.
Morgonen därpå återvände teamet till platsen för attacken.
Som väntat var lejonen kvar,
men överraskande nog var elefanterna också i närheten.
Jag hörde alla ljud innan jag kom runt hörnet.
Det var rena galenskapen.
Elefanterna var så oroliga.
Vi förstod inte vad som hade hänt.
Sen såg vi att alla tittade mot samma plats.
De tittade ner på marken där matriarken låg.
Hon var ännu vid liv, men det knappt.
Det var som om familjen insåg
att de höll på att förlora sin ledare
och all information och kunskap hon hade.
Utan tvekan är gammalmödrarna, matriarkerna i familjegruppen
livsviktiga för resten av elefantfamiljens överlevnad.
De är de äldsta, klokaste ledarna inom gruppen.
Ibland gör de misstag, vilket leder till dödsfall längs vägen,
men oftast är de här djuren otroliga.
De vet vart de ska gå och när de ska gå.
Det som är mest slående är deras relationer
och ju längre tid man tillbringar med dem,
desto mer vet man vilka relationerna är,
och man kan liksom börja luska ut vad som händer mellan släktingar.
Banden mellan individerna
och känslorna man får med de här individuella relationerna.
Vår film handlar verkligen om resor.
Vi har vattnets resa från Angola till Okavango-deltat.
Vi har resan som vår hjord ger sig ut på, vandringen.
Men den resa jag tycker är bäst är den som görs av en hona
som börjar filmen som den näst äldsta honan i hjorden.
Men när matriarken dör
vände sig hjorden till henne för att få dem hem igen,
och hon måste hitta det inom sig och använda sig av all kunskap,
använda sig av allt hon lärde sig av matriarken
för att rädda hjorden och ta dem till deltat.
Förlusten av en av filmens huvudkaraktärer
följdes av en annan släng av otur för Mark och teamet.
Regnsäsongen kommer inte förrän om två månader.
Så jag var lite orolig,
och i slutänden
lyckades vi få en otrolig solnedgångsscen
när elefanterna vandrar mot tunga skyar
så jag antar att det var nåt positivt i det hela.
Teamet var på plats när stormen nalkades,
och lejonen kände att ett tillfälle uppenbarade sig.
En av mina bästa kvällar hittills under inspelningen,
och det var dessutom halloween, det var så stämningsfyllt.
Vi var med elefanterna och från ingenstans,
stormen piskas upp, himlen blir... Den pågår ännu, himlen blir mörk,
en apokalyptisk scen med dammvirvlar och sand
och vi såg lejonen innan elefanterna gjorde det.
De kom in på vår sida så här, genom dammvirvlarna
och radade upp sig framför elefanterna, och sen upptäcktes de.
Vi var inte säkra om lejonen skulle attackera elefanterna,
eller elefanterna lejonen.
Elefanterna började gå mot dem,
och då backade lejonen undan.
Jag tittade dit och de... Jag kunde nästan röra vid dem,
och som tur var så var de helt fixerade vid elefanterna.
Väldigt rått, väldigt äkta.
En riktig halloweenkväll, faktiskt.
När regnet började falla i Zimbabwe
hade det redan fallit länge på Angolas högland,
källan till Okavangofloden.
Flera månader senare kryper flodvattnet tillbaka till Botswana
och fyller upp deltat.
Den främre kanten av floden rör sig med över 1,5 km per dag,
så teamet fick skynda på för att hinna före den.
Vi hittade den här platsen. Vi såg den från planet.
Om vi kan få hit vår stora kran...
JONATHAN JONES FILMFOTOGRAF
...och vi ser vattnet komma
och det sipprar och flödar och bygger upp. Det blir bra.
Okej, då kör vi.
Utmaningen vi har är att solen sjunker snabbt
och vi tänkte planera för att filma imorgon bitti,
men vattnet har kommit in så fort nu,
att vi är oroliga över att om vi väntar så kommer det igenom här,
så vi försöker frenetiskt få ihop det
med bokstavligen minuter solljus kvar.
Precis där du är. Ja.
-Ja. -Ja, beredd.
Vattnet, vi vet inte om det kommer långsamt...
TOM STEPHENS REGIASSISTENT
...eller med några cm per timme, så
vi får nog bara ett försök innan ljuset försvinner.
Få mig framför, tack.
Fortsätt.
Det går väldigt snabbt.
Där är bra.
Fortsätt.
Det här är Okavango-deltats flod.
Helt otroligt,
det har kommit från Angola
och vi står vid den främre kanten av floden.
Vi har precis filmat den.
En vägg av vatten kommer flödande in över öknen
och vi lyckades fånga det.
Det är stressigt och man hoppas allt fungerar,
men det såg fint ut.
Och efter tre års försök
lyckades vi till slut filma flodens ankomst, det är rätt otroligt.
Och här kommer våra statister.
Där vi är nu
är utanför buffelstaketet i Okavango-deltat,
så det här är ett boskapsområde.
Och det här är vattnet som all boskap dricker varje år,
och det som folket förlitar sig på,
det har knappt hunnit fram
förrän vi har boskap som kommer och dricker av det.
Det är en helt otrolig syn
och det har varit en sån kamp, men belönande att äntligen få det.
Floden i Okavango-deltat
måste vara en av de mest otroliga och frustrerande sakerna på planeten,
för överallt häromkring
hittar man en expert som talar om
när floden kommer och vart den kommer ta vägen.
Och alla, män som kvinnor, har alltid fel.
Varje gång floden kommer är det en riktig känsla av förväntan
och det är...
Det är som en gammal vän som återvänder.
Det går från att vara en halvöken till en Edens lustgård på ett par veckor,
och plötsligt är allt frodigt och stället är fyllt med nytt liv.
Floden anländer.
Mark och Jonathan tar sig upp i luften
för att filma den magiska synen av liv som återvänder till deltat.
Det man får här uppe är de otroliga olika färgerna
av grönt och smaragdfärgat och sen sand som gulnar
är otroligt och beror på,
om man färdas en kilometer bort,
så känns det helt annorlunda där.
Så en briljant sak med att filma från luften
är den extra nivå av kontext som man får.
På marken får man bara ett litet fönster av vad som pågår.
Men så fort man är högt uppe
ser man, till exempel, floden som ringlar sig över landskapet
och alla djur som drar sig mot den
och man förstår faktiskt processen av vad som sker.
Nere på marken hänger det andra filmteamet kvar
för att fånga den sista biten av elefanternas storslagna resa hem.
Nåt som har fungerat riktigt bra
är vårt markbaserade kamerastabiliseringssystem,
som har låtit oss filma elefanter som rör sig.
Och idag, till exempel, följde vi vår hjord
och en kalv hamnade på efterkälken
och stapplade och mådde inte bra.
Och mamman cirklade gång på gång tillbaka för att mana på den
och hjälpa den genom situationen.
Det känns som om man är med på resan med dem.
Det är tufft, deras tillstånd försämras.
De törstiga och varma, de är hungriga,
det finns inget att äta, det är tufft för dem.
Under inspelningens gång
insåg teamet att elefanterna
bara kan klara av de stora vandringarna genom Kalahari
tack vare styrkan i familjebanden.
Det är bara när de starka banden bryts,
när hjordar attackeras av jordbrukare eller tjuvskyttar,
som kalvar hamnar vilse eller överges,
nåt som Mike Chase är fast besluten att förhindra.
Varje elefant räknas, och om jag är i en situation där jag
DR MIK CHASE - CHEF/GRUNDARE ELEFANTER UTAN GRÄNSER
kan hjälpa en elefant som blivit föräldralös
är det vår plikt att ingripa, absolut.
De tursamma tas med
till Mike och Kellys hem för föräldralösa elefanter.
De senaste fem åren
har de lärt sig bli surrogatföräldrar
till några av världens största småbarn.
De föräldralösa och alla små elefanter,
de är från början väldigt känslosamma djur,
och när de skiljs från sina familjer
har de starka behov
och är väldigt beroende och sårbara.
Om man lämnar dem, om så bara i några minuter, blir de stressade och det är...
Det kan döda den lilla elefanten.
Så när de kommer hit
är vi med dem dygnet runt, hela veckan lång,
varje minut.
KELLY LANDEN CHEF: ELEFANTER UTAN GRÄNSER
Nån är hos dem, sover hos dem, håller dem,
mycket fysisk kontakt är viktigt
för elefanter har mycket fysisk kontakt.
De behöver verkligen känna ett band, och känna kärleken, och omsorgen.
Att ha dem tillsammans är perfekt
för de föräldralösa tröstar varandra.
Så de är inte ensamma, de har en familj,
de kommer överens och leker, de lär sig av varandra.
Vi hjälper bara till i processen.
Använd din snabel. Så där, ja.
Titta på...
De blir föräldralösa eller överges på grund av tjuvskytte,
konflikt mellan människor och elefanter, hämndaktioner,
och sen har de här små kalvarna ingen framtid.
Om de lämnas i det vilda skulle de dö.
Dessvärre är det inte många ortsbor i Botswana
som får njuta av de magnifika elefanterna.
Att kunna röra vid och känna och identifiera sig med
deras kamp för överlevnad,
är grundläggande för att säkra en framtid inte bara för elefanter,
utan för vår naturliga värld.
Med hjälp av kalvar, i fristaden,
som en ambassadör-art för att skapa en kultur av bevarande-etos
hos vår ungdom är vad vi hoppas uppnå med elefant-fristaden.
Mike och Kellys arbete fortsätter än idag
med att ta hand om kalvar
och ge Botswanas elefanter en ljusare framtid.
I Okavango-deltat är teamet redo att fånga
elefanternas återvändo till det vattenrika hemmet.
Ett år på resande fot har fört dem tillbaka
till det ställe som filmandet började på.
De kommer.
Men det finns en nyckelfigur alla hejar på.
Herregud. Vilket kaos.
De stänker vatten överallt när de rusar fram.
Den nya matriarken har fått hem hjorden i trygghet,
även den nya kalven.
Alla i teamet är uppspelta.
De har hur roligt som helst.
Helt otroligt. Herregud.
Det var otroligt.
Vi följer elefanternas resa,
men det har varit en resa även för mig,
som har varit otrolig
och det har funnits några fantastiska elefant-ögonblick.
Vi har sett dem kämpa efter vatten, har sett kalvar födas,
vi har sett gamla elefanter dö
och jag tror att jag har lärt mig mycket mer än jag trodde
att jag skulle om elefanter och deras beteende och deras rörelser,
bara genom att göra den här filmen, och det har varit helt magiskt.
Barn älskar elefanter, folk älskar elefanter,
och jag tror att om vi kan få folk att inse.
att få en uppenbarelse, som jag fick för 30 år sen,
om att de här djuren är otroliga och speciella
och att vi ska bry oss om dem för våra barn och barnbarns skull,
så tror jag vi har lyckats.
Det är det jag hoppas att vi kan uppnå.
På senare tid har allt vi har hört om elefanter varit dystert,
det har handlat om tjuvskytte och handeln med betar
och vi har velat belysa elefanterna själva.
Känslosamma och socialt intelligenta varelser
som förtjänar vår respekt.
Men även, det här otroliga hemmet de har,
där de fortfarande är fria att leva sina liv som de alltid har gjort,
finns här för att räddas, om vi bara vill.
I sitt arbete för att rädda elefanter går Mike Holding ihop med Mike Chase
för att flyga ett nytt spaningsuppdrag över Botswana, och längre bort,
för nästa elefanträkning.
BOTSWANAS ELEFANTRÄKNING 2018
Genom att räkna elefanterna kan de övervaka
de långsiktiga trenderna i Afrikas elefantbestånd.
Deras arbete fortsätter hjälpa till att skydda och bevara de här otroliga djuren
i den här sårbara perioden i deras historia.
Det finns många elefanter där ute.
Jag är lite nervös över att berätta för Mark om alla elefanter
eftersom det här området nästan är helt omöjligt att ta sig till.
Han får en hjärtattack om han försöker få hit filmteam,
men är det inte ganska trevligt,
att bara vi får njuta av det.
Jag vet. Som du säger, Mike,
de är i elefanternas hjärtland, utom räckhåll för människor och kameror.
Ja. Det är rätt bra,
-inte bra för filmen... -Nej.
...men för elefanterna. Otroligt.
Hur många elefanter är det?
-Oj, Mike. -Det är massor av elefanter här.
Det här är några av de högsta ansamlingarna av elefanter i världen.
Så elefanter i tusentals kan samlas här.
Ja. Det är en liten bit av paradiset här.
Där elefanter kan lämnas i fred och få vara elefanter.
-Ja. -Det är det...
För mig är det lugnande och återförsäkrande.
Ja.
Med tanke på elefanternas trångmål, att det finns en fristad
där elefanter kan försvinna in i norra Botswanas vildmark
och fortfarande följa de gamla vandringsrutterna.
Ja.
Titta bara, det är så vackert.
Otroligt land, ja.
Att flyga elefanträkningen och veta det jag vet
och att se elefanternas situation i skyddade områden...
Elefanter kommer att dö ut på vissa håll,
men det positiva är att jag är otroligt tursam
att få studera och bevara elefanter i deras sista högborg.
Det här är där elefanterna håller sitt sista slag
och...
Jag är väldigt tacksam för möjligheten
att vara en del av en sån här film,
som skickar ett budskap till världen
om att elefanter är viktiga
och att den historia man berättar
är viktig för att skydda och bevara världens största elefantbestånd.
Översättning: Mattias Backström