Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Botswana i Sør-Afrika,
hjemmet til en tredjedel av alle Afrikas elefanter
og det siste stedet på jorden der de kan vandre store avstander,
slik alle elefanter en gang gjorde.
Disneynatures dokumentarfilm, Elefant,
skal fortelle historien bak disse storslagne reisene.
Bak kulissene var crewets reise også i gang
mens de fulgte elefantene på en tur på 1600 kilometer
gjennom noen av Afrikas mest fiendtlige steder.
Ved å følge dem på turen
ville crewet få et helt nytt perspektiv
på disse utrolige skapningene.
Hvorfor elefanttur?
Sikkert fordi den flotte migrasjonen...
Mark Linfield Regissør
...som elefantene tar del i, ikke har blitt vist før.
Og utfordringene elefantene møter underveis,
får frem det beste i elefantene våre,
og reisen er selvsagt nydelig i seg selv.
Du har tre, fire, fem land sammen
der elefanter kan bevege seg
gjennom dette fine området i Sør-Afrika.
Folk får se en del av verden
de kanskje ikke har sett før.
AFRIKA Kalahariørkenen
Hele den sørlige tredelen av Afrika er dekket av den digre Kalahariørkenen.
Den første utfordringen for crewet
var å finne elefantene i denne store villmarken.
Fjellene i Angola - Okavangodeltaet Kalahariørkenen
Men det finnes ett spesielt sted der elefanter samler seg hvert år.
Årstidens regn flommer inn i ørkenen og skaper Okavangodeltaet
Okavangodeltaet
...og utgangspunktet for reisen vår.
Crewet vårt ville være ett skritt foran elefantene,
så de snakket med den lokale naturfilmskaperen Mike Holding,
som har over to tiår med erfaring i deltaet.
Mikes rolle skulle være å finne og filme elefantene,
i tillegg til å ordne logistikken bak denne digre ekspedisjonen.
Det er snakk om et digert område. Ti tusen kvadratkilometer.
Det er som en nål i en høystakk,
å prøve å finne elefantene og andre dyr i mosaikken med vann og øyer.
En av grunnene til at vi bruker så mye tid på fly,
i lufta og ser på flodens bevegelser, er...
Mike Holding Fotograf
...er at vi kan se
hvor bevegelsene og endringene skjer
og hvor dyrene begynner å samle seg.
Jeg kunne gjort dette resten av livet.
Å fly over deltaet er fantastisk.
Alle som har flydd over Okavango,
sier at det er sånn man må se det,
for man får følelsen av størrelsen.
Den digre, uberørte villmarken og skjønnheten
er fullstendig spektakulær.
Mikes første utfordring er å velge et sted der crewet
kan slå leir, som er nær elefantactionen,
men ikke umulig å nå.
Det finnes ingen veier her. Det er veldig lite kartinformasjon.
Så flyet er utrolig nyttig
for å finne en rute til kjøretøyene,
og hvor vi kan gå, hvilke elver vi må krysse,
hvor det er dypt,
og så prøver vi å sette det ut i livet.
Men det er ganske kinkig,
for det er mye vann på veien når man skal opp hit,
så når bilene og konvoien og alle sammen
skal finne denne leiren,
møter de utfordringer og overraskelser underveis.
Å få crewet og fem tonn kamerautstyr
inn i hjertet av Okavangodeltaet
krevde spesiallaget transport.
Crewet kaller disse rå maskinene sumpbiler.
Oppdraget den første dagen
er å nå hjertet av deltaet og slå leir før natten kommer.
Clinton Edwards Naturguide
Og nå begynner eventyret.
Dette er bunnen av deltaet.
Presley Mbeha Naturguide
Omtrent 20 kilometer fra Maun.
Ja. Rett frem.
Det tok ikke lenge før sumpbilene ble satt på prøve.
Det var den første av fem krysninger
som vi skal foreta.
Muligens den grunneste.
De sier at den dypeste krysningen
presser vann gjennom girkassen inni bilen.
Duncan Rowles Naturguide
Det betyr at vannet når omtrent hit.
Vi har lastebilen
som skal dra oss gjennom krysningen.
For vi fester alle bilene
og lager en lang slange.
Bilene skal være avslått,
og vi skal blokkere eksosrørene og løfte alt oppå taket.
Bilene får oss gjennom.
Hva skjer der ute?
Hva kan vel gå galt?
Det er ikke et bra spørsmål.
Her kan vi svømme.
Alt er helt under vann.
Nå viser du deg bare. Må du kjøre sånn?
Hei!
Det var en opplevelse.
Det rister, men det går bra.
Mens resten av crewet kjører videre for å slå leir,
får kameramannen Martyn Colbeck og ekspertguiden Presley Mbeha
en bråstopp.
Ut av det blå dukker det opp en elefantfamilie.
De er veldig anspente, men det er ikke klart hvorfor.
Martyn Colbeck Fotograf
Det er kaos.
Vi har mye spenning her, mye... Så fint.
Og så blir det tydelig.
Vi har funnet en nyfødt unge,
og den snubler rundt. Den kan knapt gå.
Sikkert født for rundt tre-fire timer siden.
Den er veldig, veldig liten.
Så fantastisk. Det er fint.
Crewet bruker sine tiår med erfaring
til å filme uten å forstyrre dem.
Problemet er at A: Det er en stor okse i veien.
Det er greit.
Problemet jeg har, er at gresset er veldig høyt.
Så det er vanskelig å se ungen.
Hannen er en skikkelig plage.
Selv om oksen tydelig irriterte den nybakte moren,
var det at hun gjerne kunne være nær bilen
et godt tegn for filmingen i deltaet.
Alt i orden.
Alle er veldig oppglødde.
Vi har resten av familien bak oss.
Det interessante er at hun bruker bilen som beskyttelse.
Hun prøver å slippe unna hannen.
Og der er ungen.
Så søt. Se.
Du ser det på de rosa ørene. Den har ikke spesielt rosa øyne.
Så søt.
Og jeg ser navlestrengen.
Se.
En flott måte å starte filmingen på.
Et elefantmøte før de engang hadde kommet til leiren.
Og en sjelden sjanse til å filme en nyfødts første steg.
På veien foran hadde resten av teamet ikke hellet med seg.
Vi har satt fast tre biler.
For fem minutter siden løsnet en tilhenger
og landet opp ned.
Gå!
Det begynner å bli litt frustrerende.
Vi må bare fortsette.
Det er sånn det er å lage elefantfilmer.
Fort! Kjør.
Etter 15 timer på veien
kom den fremste delen av konvoien endelig til stedet
Mike hadde funnet til leiren.
Denne avsidesliggende øya skulle være hjemme de neste seks ukene.
Mike ga meg dette punktet fra flyturen sin.
Han ga meg dette som GPS-punkt, som der han ville ha leiren.
Leiren var helt klar,
men elefantfilmingen hadde heftet resten av crewet.
Ville de komme frem før natten?
Si til mamma at jeg er glad i henne.
Vi aner ikke hva som skjer fremme...
Og vi har 50 kilometer igjen.
Å kjøre 50 kilometer i deltaet kan ta en time eller hele dagen.
Vi prøvde å komme ut
og klarte det ikke, så vi brukte vinsjen.
Ja, bra.
Og da vi sveivet den inn igjen, løsnet skruen.
Ser du den? Som holder kabelen på plass.
Så vi måtte ta ut hele greia
og prøve å flytte metallet.
Heldigvis har jeg smidige fingre, og operasjonen var vellykket.
Nå ser vi om det lønner seg.
Nei. Det kommer til å ta hele dagen.
Sånn ja.
Hvordan ser det ut?
Baktroppen kom seg endelig til leiren,
men kampen bare for å komme hit
har gjort størrelsen på utfordringen tydelig.
Martyn kommer frem trett, men glad etter å ha filmet den nyfødte,
men han er også bekymret for hvor fort de forsvant ut av syne.
Crewet skjønner at de trenger en måte å holde styr på elefantene på.
Heldigvis for dem er hjelpen i ferd med å ankomme.
Biologen Mike Chase
har talt elefantpopulasjoner i Afrika
og sporet reisene deres over Kalahari i over et tiår.
Ja, jeg ser dem.
Hun er foran kapersplanten. Hun er på vei sørover.
Jeg er femte generasjon Batswana.
Jeg har alltid følt...
Dr. Mike Chase - Daglig leder/Grunnlegger Elephants Without Borders
...en dyp tilhørighet og bånd til elefanter.
Dette er verdens største landdyr,
og jeg ble trollbundet av dem,
og jeg har alltid vært fascinert.
Og det er ikke bare i villmarken.
Mike og partneren hans, Kelly, bruker også store mengder tid
på å redde og pleie unge elefanter
som har blitt foreldreløse etter krypskyting eller menneskekonflikter.
De håper at disse elefantambassadørene
vil gjøre at lokale barn får kontakt med dyrelivet
og bryr seg om fremtiden dets.
Jeg tror folk i hele verden altfor ofte tror
at det er mange som redder elefantene,
og det er ikke det.
Så det å være en del av de privilegerte få
som er engasjert i å sikre elefantenes fremtid,
får jeg mye glede av.
Vi leter etter elefanter.
På tide å fly.
Mikene deler en lidenskap for Botswanas elefanter...
-Greit. -Ja.
...og i dag håper de å finne en flokk
som er kjent for å reise store avstander.
Den storslagne reisen Botswanas elefanter legger ut på, er utrolig.
For, stikk motsatt av gjengs oppfatning,
er ikke alle Botswanas elefanter i Botswana.
De kan krysse internasjonale grenser.
De trenger ikke pass.
Satellitt-telemetrien vår har sett elefanter
som går ut av Botswana, gjennom Namibia, inn i Zambia og Angola.
En av de største reisene som er nedtegnet.
Mike er overbevist om at data fra de satellitt-merkede elefantene hans
kan hjelpe til med filmingen.
En av de merkede matriark-kuene
har en tendens til å dra til dette området i tørketiden,
der hun samler en stor flokk med andre matriarker.
Ja.
Vi ser om vi finner henne.
Vi har VHF-sporingsantennen på
og ser om vi får et ping fra satellittmerket hennes.
Vent. Jeg hører ikke noe enda.
Flott om vi får se dem.
Hører du det?
Ja.
Absolutt et ping der.
Om vi finner den konsentrasjonen, er det flott...
Greit. Film.
...for begynnelsen av filmingen. Vi kan etablere familiegrupper
som vi kan følge gjennom filmen.
Greit. Ja.
Det hadde vært bra å finne noen i denne gruppen.
Signalet er høyt og fint nå.
Ja.
Bra jobbet. Der er hun.
Greit.
Bra!
Nydelig. Så fantastisk.
Og nå holder sikkert alle disse flokkene sammen en stund.
Absolutt. Du har minst en måned eller to.
Flott. Det er ikke det letteste området å komme til,
men det takler vi.
Flott. Veldig hjelpsomt.
Dette er det siste stedet i verden
der elefanter fortsatt kan vandre
som de gjorde for 100-200 år siden.
Av den enkle grunn at de har plass til det.
Ja.
Det er nesten 260 000 kvadratkilometer.
Og derfor er det vanskelig å finne elefantene.
Der har vi det!
Vi har satellittmerket nesten 300 elefanter,
og du ser masse prikker på kartet.
Det er GPS-stedene på migrasjonsrutene deres.
Hvor ofte oppdateres det?
Vi får et GPS-sted hver time.
Så du kan si oss hvor de er?
-Absolutt. -Hva venter vi på?
Vi gjør det!
Hva gjør jeg nå?
Må ha bra Internett...
Greit.
-...så sier jeg hvor de er. -Flott.
Kom igjen.
Elefantene våre kan bevege seg 1000 kilometer i måneden,
ofte over terreng der man ikke kan kjøre.
Bra jobbet.
Det er veldig avsidesliggende og vanskelig å reise gjennom.
Veldig tykk sand, sumper, dype elver,
tykke kratt. Det er lite tilgivende.
Og dette er noen av de farlige reisene elefantene legger ut på.
Å holde følge med dem som filmcrew blir en vanskelig oppgave.
Først holdt filmebåten
følge med elefantene,
men det tok ikke lenge før de var utenfor rekkevidde for konvensjonell transport.
Elefantene beveger seg
på steder som ikke passer for kjøretøyer.
Like over kameraet.
Ofte må vi sende opp en drone
og følge dem sånn.
Om avstanden er for lang,
må vi fortsette med helikopter.
Det har vært
en teknisk utfordring å prøve å holde følge med dem.
Kom inn. Her.
Tiden i luften har også vist
hvordan deltaets kanaler er utformet av dyrelivet.
Det var viktig å filme elefantenes vannverden
nedenfra i tillegg til ovenfra,
og det førte med seg en unik risiko.
Stor krokodille.
-Krokodille, stor. -Ja, stor.
Ja. Stor krokodille på bredden.
Fin fire-fem meter lang krokodille.
Den erfarne undervannskameramannen
Roger Horrocks vet hvor farlig det kan være å dykke i dette vannet.
Hvert år blir de smale kanalene gravd ut
av digre flodhester og elefanter, som kan lure rundt ethvert hjørne.
Mens Roger er i vannet,
har han en sikkerhetsdykker med seg, og Mike følger med fra båten.
Noe som er med deltaet,
er den digre overraskelsen når du går under vann
og ser konturen og strukturen til stiene
som flodhestene lager,
og plantelivet er...
Strukturen er bare utrolig.
Det er gotisk og organisk, og fargene er utrolige.
Flodhestene og elefantene er deltaets arkitekter,
og du ser
at de bruker kroppene sine til å lage disse stiene.
De er digre.
Du kan svømme nedover en kanal som en flodhest har laget.
Du ser størrelsen, og den er diger.
Produsentene vil ha...
Roger Horrocks Undervannsfotograf
...klipp av vannet som går nedover,
og den eneste måten å gjøre det på er å reise ned kanalene,
og du kan ikke ha en båt foran,
for det gjør vannet uklart.
Det farlige er at du ikke ser foran deg,
så for meg er denne drivdykkingen
det farligste jeg kan gjøre,
bare på grunn av...
...usikkerheten på hva som ligger rett rundt hjørnet.
Det er veldig vakkert.
Men det er litt skummelt. Vi ser ikke egentlig.
Det er så annerledes.
De hører båten, så de går ut i vannet
og det er ikke noe sted å gå,
så du runder et hjørne og havner...
Du havner rett ved siden av ham, og han biter deg,
og det er ikke bra verken for ham eller oss.
Ikke optimalt.
Fant en liten dam, en dypere dam,
og fulgte Roger,
og plutselig kom det en krokodille mellom oss.
Jeg dro i svømmefoten...
Mathieu Van Goethem Dykkerassistent
...og han begynte å følge krokodillen.
Det var kult, men det skjedde veldig fort.
Sikten er ikke så bra, så... Ja, han blir nervøs.
Han ser oss ikke egentlig,
så vi skal ikke dykke mer med krokodillene før vannet klarner.
Nei. Drivedykkingen burde være dobbelt betalt.
-Faretillegg. -Nei.
Når de filmet elefantene dag etter dag,
begynte crewet å forelske seg
i deres mange unike og søte særegenheter.
De har ulike personligheter...
Tania 'TJ' Jenkins Samprodusent
...og samme dynamikk som oss. Søstrene krangler,
tenåringene skriker og kjemper imot,
guttene viser seg og lekeslåss.
Og du kjenner deg virkelig igjen i dem.
Jeg tror det er deres sans for moro.
Jeg vet det høres rart ut å si at et dyr har det gøy,
men jeg er helt overbevist om at de har det.
Om du ser dem jage vortesvin eller fantasifiender.
Om du ser dem forsvinne i krattet baklengs og så angripe...
De har en fantastisk følelse for moro.
De løper på en hengslete måte,
og gir bare slipp på alt,
og snabelen og ørene flagrer.
Jeg er overbevist om at elefanter har en flott humoristisk sans.
En av favoritt-flomscenene vi filmet,
var en liten kalv som jaget letjevannbukker og hegrer gjennom vannet,
som en rampunge som jager dyr gjennom hagen sin.
Det viste virkelig personlighetene deres.
Jeg har flere elefantvenner enn mennesker.
Elefanter er veldig ømme,
omsorgsfulle, intelligente
og underholdende.
Jeg kjenner ikke så mange mennesker som det.
Vil heller være hos elefantene enn de fleste mennesker.
Med unntak av noen av vennene mine.
Men noen av crewets beste øyeblikk
var da det kom uventede gjester til leiren.
Vi våknet til lyden av raslende palmer,
og disse to karene sto her og ristet palmene
og slo ned nøtter
og spiste frokost med oss.
Et litt annet kosthold, men det var fint.
Det er et sjokk å drikke morgenkaffe
når par elefanter rister palmene rundt teltet ditt.
Ganske høylytt. Du vet at de er her.
De tilbringer mange dager på øya fordi den er full av palmenøtter,
så vi skal være naboer en stund. Det blir flott.
Smaker ingefær.
Presley Mbeha Naturguide
Jeg har smakt før,
så om du eter en hel nøtt,
gjør den deg veldig tørr i munnen.
Ja, han spiser bare noe annet.
Han spiser på regntreet,
for det er ingen nøtter her.
Én okse spiste alle nøttene,
så dessverre for ham er det ingenting her.
Jeg har vært guide i 22 år,
så jeg kjenner faktisk dyreatferden.
Denne elefanten... Den er veldig rolig,
og derfor er jeg så nær den.
Selv om generatoren er på,
plager den ham ikke.
Han kommer så nær,
så vi er redde for at en dag
så vil kan komme midt inn i leiren,
og da får vi et problem.
Da må vi bare løpe i alle retninger.
Noen dager senere hadde crewet andre gjester
som var mye mindre velkomne.
Vi fant en løveflokk midt på dagen,
og det er veldig uvanlig.
Tre løvinner og sju åtte måneder gamle unger,
og de begynte å jakte nesten med en gang vi fant dem.
Leiren er her.
Sebraen og gnuen var en sammensveiset gruppe,
men ikke langt fra leiren.
Men denne løvinnen var fast bestemt, og jo da, hun prøvde igjen.
Denne gangen rett mot leiren.
Vi har løver som jakter i leiren...
Ok. Dani, hører du?
Ja, Pres, vær så god.
Er du i bilen med Alfred?
Ja, vi er i bilen alt.
Dyrene løp bare gjennom leiren,
og jeg aner ikke hvor løvinnen er. Ser dere henne?
Bare ikke rør dere.
Bare se foran bilen.
Hun kommer frem hvert øyeblikk.
Jeg så nettopp en impala. Der er hun. Der.
Utsikten i bilen var svært begrenset.
Jeg kunne se ut på siden og foran.
Baksiden av bilen var blokkert.
Danielle Spitzer Produksjonsassistent
Jeg så ikke bak oss.
Føltes som å være i en kasse og bare se ut
et visst vindu.
Det ble nok enda skumlere av det,
for hun kan være hvor som helst bak deg
eller under bilen, uten at du vet det.
Det var sprøtt.
Dere må bli i bilen.
Ja. Mottatt. Bare si fra hva som skjer.
Greit.
Løvinnen er visst et sted i leiren enda,
men vi aner ikke hvor hun er,
så vi venter bare og håper gutta tar kontakt
om de ser henne, men hun er helt borte.
Vi aner ikke.
Det er en der.
Ja, hun kom nettopp ut i det åpne.
Vi ser alle de ti løvene.
Dere er trygge.
Løvene har gått over øya
og drept en impala. De spiser en impala.
Mottatt. Vi blir bare her inntil videre.
Jeg sier fra når dere kan komme ut.
Kanskje dere kan kjøre ut hit,
så dere ser dem også.
Jeg var veldig bekymret.
Plutselig kan du få
en løveflokk som løper gjennom leiren.
Dani og Alfred gikk rundt i leiren.
De kunne lett ha blitt drept av løver.
Mens tørketiden fortsetter,
forvandles deltaet til et farlig og fiendtlig sted.
Kanalene er nå fulle av farlig kvikksand og klissete gjørme.
Deltaet tørker ut hvert år,
og elefantene tar denne reisen hvert år,
så hvert år blir vannhullene geleaktige.
Elefantene er veldig stresset nå.
De har omtrent ikke mat, vannet tørker ut,
og de er på sitt mest sårbare og stressede.
For meg var det mest følelsesmessig utfordrende
å filme en unge i gjørma.
Situasjonen ble raskt livstruende.
Kalven satt helt fast i gjørma.
Det utrolige var at om det hadde vært en førstegangsmor,
er jeg sikker på at kalven ikke ville kommet seg ut.
Men det at det var en veldig erfaren matriark...
Hun var utrolig rolig og visste hva hun skulle gjøre,
og jeg har aldri sett noe slikt før
på 20 år med å filme elefanter.
Hun skjønte at hun måtte la den puste,
så hun løftet hodet dens fra gjørma
og løftet snabelen dens og krøllet snabelen sin rundt den,
renset snabelen, slik at hun visste at den fikk puste,
og det er utrolig.
I mellomtiden måtte hun finne ut hvordan hun skulle få kalven ut av gjørma.
Det var veldig vanskelig å filme for jeg visste hvor alvorlig det var.
Jeg var overbevist om at kalven ikke ville komme ut av gjørma.
Jeg var virkelig det.
Den ble svakere og svakere, og hun hadde ikke en løsning,
så jeg trodde vi ville miste kalven,
og jeg filmet det.
Hva skulle jeg gjøre?
I slike situasjoner tror jeg du må koble av.
Du bevitner noe som hadde skjedd
uansett om vi var her eller ei,
så vi kan ikke blande oss.
Vi burde være der som dokumentarskapere
og dokumentere den utrolige atferden, og hun fikk den jo ut.
Om vi hadde blandet oss, kunne vi muligens ha endret utfallet.
Da ungen kom ut,
har jeg aldri sett en unge så full av gjørme.
Det så ut som den ble sluppet ned i en hel gryte sjokolade.
Det var bare en elefantformet gjørmeklump.
Og jeg har ikke sett en matriark være så systematisk når hun redder en kalv.
Nøkkelrollen til matriarken skulle snart vises igjen.
Neste dag forsvant alle,
og vi visste fra Mike hvor han filmet, og andre,
at alle forsvant samme dagen.
Så forlot de området helt,
som betyr at alle familiene var koordinerte.
Noen tok den beslutningen,
en av matriarkene, flere av matriarkene innså
at vannet tørket ut
og at de måtte forlate området,
og det er en stor beslutning for en elefantklan.
Jeg tror en av de største utfordringene for denne filmen
har vært å tenke som en elefant.
Den gamle vitsen om elefanthukommelse er helt sann.
De har veiene kartlagt i hodet sitt.
De vet hvor de skal,
og informasjonen har blitt gitt videre til dem i hundrevis av år.
Vanligvis, med dyrene vi følger,
når du kan gjette hva de kommer til å gjøre,
er det da det begynner å fungere.
Med elefanter er det en utfordring,
for jeg tror ikke jeg noen gang har jobbet med et mer annerledes dyr.
De gjør så mange ting som vi kjenner igjen.
De er ømme mot kalvene sine
i en utrolig grad.
Det sosiale livet deres er veldig rikt.
På overflaten ligner de veldig på oss,
men likevel er de så annerledes at våre forutseelsesevner i denne filmen
har kommet til kort ved mange anledninger.
Frem til nå hadde filmcrewet bare klart
å følge etter elefantene.
Det var på tide med en nytenkende filmstrategi.
De tok et stabilisert kamera,
vanligvis brukt i filming fra lufta, og festet det foran på bilen.
Dette tillot dem å filme elefantene i farta
uten å havne bakpå i reisen.
Dette utstyret er designet for helikopter.
Vi har festet det på en bil for å få oss på bakkenivå
og gi oss jevne følgeklipp.
Tom Walker Fotograf
Vanskelig å se i bevegelse,
men så ser du på bildet, og det er jevnt
på grunn av aksen. Alt roterer rundt midtpunktet,
så resultatet er jevnt, men jeg skumper rundt fysisk.
Det fascinerende er at det er en ny måte å fortelle en historie på,
og det er det det handler om.
Mike Holding Fotograf
Jeg har filmet elefanter
med lang linse på stativ, og i alle slags scenarier
der elefantene beveger seg, så du får to sjanser på et klipp,
ett mot deg og ett mens de passerer.
Maskinen gir deg nesten uendelige muligheter
om du blir hos dem, så fordi vi prøver å fortelle en historie
om elefantenes storslagne reise gjennom ørkenen,
er dette helt fantastisk
fordi den tillater oss å reise med elefantene.
Og om vi kan gjøre det, blir publikum dratt med i historien
og føler reisen bedre enn om elefantene bare gikk forbi kameraet.
Akkurat når crewet begynner å få fremgang med det nye systemet,
begynner elefantene å tilbakelegge større avstander,
så Mike må opp i luften for å ta dem igjen.
Når de har forlatt deltaet, reiser flokken opp til 50 kilometer om dagen
mens de skynder seg til kanten av den store, glovarme ørkenen.
De siste dagene har vi faktisk knapt sett elefanter,
og de ble sist sett da de gikk inn i et litt bekymringsfullt område.
De er på vei ut av det tørre området og mot et bebodd område,
og det er ikke nødvendigvis bra for elefantflokker.
Jeg har ordnet et møte med noen elefantforskere
jeg kjenner godt, som bor her i området
og som følger bevegelsene til elefantene,
i håp om at de kan gi oss en formening
om gruppene kommer til å komme til dette området.
Mike møter vennene sine, Graham og Anna,
som endrer forståelsen vår for elefantbevegelser
ved å leve blant dem.
Familiehjemmet deres er i et område av deltaet
der elefanter en gang vandret fritt,
men der det nå er mange mennesker og gårder.
Hei, kom hit! Hallo.
Det er utfordrende å oppfostre barn i bushen,
men det er et stort eventyr for begge oss foreldre
og for jentene.
Grunnen til at vi kom til dette området,
var at det er et område
med omtrent én elefant per person.
Dr. Anna Songhurst Sjef for EcoExist-prosjektet
Det finnes mange eksempler på konflikt og konkurranse
mellom mennesker og elefanter, om ressurser og plass.
Om du virkelig vil forstå situasjonen,
hvordan det er å bo med elefanter,
kan du bare forstå det...
Dr. Graham McCulloch Sjef for EcoExist-prosjektet
...når du bor permanent
blant 15 000-20 000 elefanter.
Dette er vårt landområde,
og da vi flyttet hit... Vi elsker elefanter,
men plutselig velter elefanter trærne våre
og drar opp vannledningene og: "Vent nå litt!"
Det er noe helt annet.
Å leve med en planteeter på fem tonn
som vil spise alt rundt deg, er én ting.
Å bo med 15 000 av dem er utrolig utfordrende.
Her er elefantene ofte...
Ja.
...i dette området, og hovedpassasjen kommer ned her.
Det er en annen her, og enda en som går sånn.
-Greit. Og her er vi nå? -Ja.
Ta meg med dit dere tror de krysser,
så kan vi ha kameraer der og se.
Ja.
Om de kommer gjennom disse områdene, en av de tre store veiene,
er det der du må lete.
I dag overtar en mosaikk av dyrket mark og menneskebosetninger
Okavangodeltaet.
De forstyrrer gamle veier som elefanter har brukt i mange generasjoner.
Vi kartla alle veiene og fulgte med på dem.
Tretten av veiene ble brukt oftere enn alle andre,
så de 13 er der passasjene er nå.
De jeg pekte ut der...
Ja.
Passasjene består av en hovedsti,
pluss en kilometer på hver side som buffer,
og det betyr at myndighetene
ikke gir ut flere marker inni en passasje.
Disse passasjene skal være fri, så når vi går videre
og det blir flere elefanter og mennesker,
er det plass til at elefantene kan bevege seg,
men også plass til at mennesker kan dyrke avlinger
og gi familien mat.
Elefantpassasjer er livliner.
De er utrolig viktige for å gi elefanter
en trygg reise til mat og vann.
Uten passasjene...
Dr. Mike Chase - Daglig leder/Grunnlegger Elephants Without Borders
...dømmer vi elefantene til
høysikkerhetsfengsel, fordi de må bo i et lite, lukket habitat,
og passasjene gir elefantene friheten ved hele Afrika.
De trenger plass.
Verdens største landpattedyr trenger å vandre.
Et besøk ved den lokale passasjen viser
at Anna og Grahams drøm om å gi flokkene en trygg reise, fungerer.
Flokker på så mange, du ser at de kommer om natten,
men om dagen er det sjelden å se så mange elefanter her.
Dette er utrolig.
Den fredelige passasjen har blitt en travel elefantsti.
Nå er de flere hundre.
Se!
Så mange! Jeg er målløs.
Det er bare så mange av dem.
Det er dem.
Fantastisk. De er faktisk...
Ja.
Elefantpassasje
Passasjene antyder en fremtid der mennesker lever i fred med elefantene,
og tillater dem å bevege seg fritt, både dag og natt.
-Her er en stor flokk. -Ja.
Mike og Graham ser på mange timer med film.
De er glade for å se at flokkene filmteamet har fulgt etter
også har passert her om natten.
Store flokker òg.
Nå vet vi at de kom gjennom her,
etter å ha mistet dem...
Vi kan ta motorveien ut.
Ja. Og finne dem.
-Og finne dem. -Ja.
Vi kan bli hos dem. Nyttig.
Flott. Nydelig.
Fint.
Mike drar ut mot Botswanas grense til Zimbabwe.
Et stort stinettverk strekker seg ut og forbinder de siste vannhullene.
De er springbrett
på siste del av elefantenes reise.
Dette er en av de store elefantveiene, og det er en veldig øde ørkenscene.
Når du ser flokkene, matriarken, de små,
som sliter seg gjennom ørkenvarmen og støvet
og er usikre på om veien de har valgt,
er den rette til neste vannhull og neste vannhull,
for de trenger vann med jevne mellomrom.
Det er en stor risiko for elefantene,
og heldigvis har de et mentalt kart
og eldgammel kunnskap,
for det er det som får dem gjennom ørkenen.
I tørkesesongen,
da vi prøvde å filme elefanter ute i den stekende solen,
måtte vi vente på dem ved små vannhull.
Vi hadde crew i hele området,
og brukte Mikes oversikt og satellittinformasjon
for å komme til riktig sted.
Mens vi filmet elefantene på turen,
fikk mye meg til å innse
hvor bevisste, intelligente og følsomme de er,
men spesielt én scene jeg filmet med Martyn,
der elefantene fant
beina til det vi tror var en død slektning. Vi vet det ikke.
Det er noe av det mest utrolige og tankevekkende
man kan se med elefanter,
for de oppfører seg helt annerledes.
De er veldig stille,
og de tar på nøkkeldeler av skjelettet.
Vanligvis skallen, støttennene, nedre kjevebein, bekkenet.
De reagerer ikke på samme måte på skjelett etter andre dyr,
så det er tydelig at de vet at skrotten er av en elefant.
Det er utrolig å se.
Elefanter finner skjelettet til en annen elefant,
og den ømme måten de berører beina på, lukter på dem,
som om de prøver å finne ut hvem dette var,
hvordan de døde, og de sørger.
Respekten og omsorgen for hverandre er vakker.
Jeg synes det er veldig spesielt.
Elefantene tok opp beina
og sendte dem rundt
og siklet på dem, så de fikk mer smak og lukt.
De brukte 10-15 minutter
på å minnes et individ,
som vi aldri får kjenne, men det var veldig rørende.
Dette skjelettet er et eksempel på
beslutningene matriarkene tar,
og matriarkatet i klanen
er faktisk viktig for familiens overlevelse.
De må få det til.
Victoriafallene - Løveområde Okavangodeltaet - Vannhull
Elefantene fullfører sin 800 kilometer lange reise
når de når bredden av en av Afrikas største elver.
Zambezi er et elefantparadis.
De avsidesliggende øyene har masse mat og friskt vann
som kan nære dem de neste månedene.
Og teamet er i en perfekt posisjon til å filme de første ankomstene,
i tillegg til å avsløre et av de mest dramatiske og utrolige landemerkene
på elefantenes tur.
Victoriafallene er verdens bredeste fossefall.
Over 7,5 millioner liter vann per sekund faller ned i kløften
og skaper Mosi-oa-Tunya, røyken som tordner.
For å fange den enorme størrelsen må man filme fossen fra lufta.
Men selv med den nyeste,
mest avanserte dronen, var dette en nervepirrende jobb for crewet.
Klippet vi prøver å lage, er litt sprøtt,
for vi slipper dronen ned i en V, ved Cataract Island,
og svinger rundt til der det flotte lyset er,
og så går vi rundt slik at klippet åpner seg
og du ser hele fossen.
Problemet er at vi får mye vann på linsen.
Du ser at det er helt sprøtt der ute.
Det er vann overalt,
tusenvis av tonn per sekund som faller over kanten,
og vi flyr en drone gjennom det.
Det er som om de er dumme.
Jeg er sikker på at Russell er en god dronepilot,
men det må han være.
Fint.
Jeg tror vi får lys herfra.
Jeg kan bare forestille meg
hvor mange luftstrømmer det er.
Alle kan suge dronen vår ned i kløften og ødelegge den.
Fortsett.
Det er fint.
Greit.
Få den tilbake.
Ja, det er scenen vår.
Greit.
Problemet er at vi flyr en helt ny, dyr drone
over hele Victoriafallene, og den er klissvåt.
Vi tror det er derfor den ikke oppfører seg skikkelig.
Når vi kommer over fossen,
spruter alt vannet opp og gjør rotoren
og elektronikken våt, og så mister vi kontrollen.
Det er alltid nervepirrende å fly inn i fosser sånn.
Utfordringen er spruten fra fossen,
så kameraet og dronen blir våt,
og det er mye vind for øyeblikket, og luftstrømmer opp og ned.
Vinden er helt sprø her.
Man vet aldri hva som vil skje.
Russell Maclaughlin Dronepilot
Absolutt vanskelig filming, og jeg tror alle er enige.
Vi gjør det samme igjen.
Bra.
Sånn ja. Fint.
Det er flott, rett over fossen.
Flott. Bra, Russ.
Før den tilbake.
Få den hit.
Bra jobbet.
Det vi fikk filmet, var helt utrolig, så...
Ja, og jeg er lettet over at den er på bakken, så... Kjempeglad!
Stakkars Russell. Det var en nervepirrende dag.
Vi sa:
"Fly utstyr til 80 000 dollar over Victoriafallene,
"og ikke krasj det."
Heldigvis krasjet han ikke,
og det siste klippet ser flott ut,
med nydelig oransje lys og et flott, svimlende fall,
som var noe for seg selv.
Jeg har aldri sett Victoriafallene sånn. Utrolig.
To måneder senere har vannet trukket seg tilbake.
Det var på tide for elefantene å dra tilbake til Okavangodeltaet,
og for crewet å nok en gang følge i fotsporene deres.
Teamet var tilbake på veien.
På vei bort fra Zambezi var neste stopp Hwange,
Zimbabwes største nasjonalpark.
Her unngikk flokkene dagens varme ved å reise om natta.
Crewet visste at de var på vei rett inn i et løveområde.
Det siste året har det kommet kameraer
som gjør at vi kan se og filme i farge i nesten stummende mørke.
Vi har en veldig bestemt filmeperiode med disse lavlys-kameraene,
så vi håper...
Gavin Thurston Fotograf
...at atferden skjer mens vi har nok månelys.
Mange av oss guider får aldri muligheten
til å se rovdyraktiviteten om natten,
så det er en unik innsikt i noe
vi sjelden får oppleve, så jeg er
spent og nervøs, for jeg vet ikke hva jeg kan forvente.
Nattkameraene avslører hvor lite elefantene ser om natten.
Jeg har opplevd at unge løver
har fattet interesse for en bil,
men ikke i en sånn grad som disse ungene.
Hei!
Det viktige er å sørge for at du alltid er rolig,
og gutta skrudde på lommelyktene, og løven stakk øyeblikkelig.
Negativ forsterkning.
Og det er de...
Så fort de fant ut at vi ikke var noe å leke med,
godtok de oss som om vi var en del av stammen.
Da hun kom mot kameraet,
kom hun nærmere enn minimumsfokus.
Jeg prøvde å fokusere på henne da hun kom mot oss.
Jeg tror minimunsfokuset er 80 centimeter.
Så nær i en bil uten dører om natta.
Men det er veldig kule katter.
Til du blir bitt.
Natt etter natt holdt Gavin og Clinton øye med løvene,
som ikke virket det minste interessert i elefantene.
Alle sier hele tiden at dette er løvene som
er superaktive, som du ser.
-Én gang... -En rullet rundt, to ganger.
Det er stille for øyeblikket.
For øyeblikket er elefantene trygge for løvene,
men som de gamle beina viser, er ikke det alltid tilfellet.
En av de store forskjellene på å filme om natten i forhold til dagen er
at mange rovdyr er mindre nervøse når vi er der,
så du må være veldig påpasselig,
og det er natt etter natt...
Clinton Edwards Naturguide
...og du vet at kroppen din blir sliten,
for du jobber hele natta og prøver å holde følge om dagen,
så det blir ganske tøft.
Når du jobber om natta, er det viktig å være oppmerksom,
så det er bra at vi er tre stykker her ute
som holder øyne og ører åpne
for rare lyder eller rovdyr eller slikt.
Faktisk er det...
Er det en løve der bak?
Det høres ut som en løve som brøler.
Jeg tror det kan være det.
Jeg håpet guiden holdt øynene åpne for oss,
men natten har visst krevd sitt.
Ja, etter å ha snakket om hvor oppmerksomme vi bør være,
sovnet jeg i baksetet
og brølte som en løve i søvne.
Selv om crewet så etter løver,
når man har leir midt i Afrika,
deler du alltid plassen med det lokale dyrelivet.
Uansett om du vet det eller ei.
Har du noen gang følt at du blir overvåket?
De siste nettene har løvene forsvunnet fra området.
De kom tilbake med fullmånen.
Og med tomme mager.
Har ventet lenge på at løvene skal komme tilbake.
Endelig, etter fire dager
har en løveflokk kommet tilbake til oss.
Den hunnen er oppe.
Hun er i gang.
Den andre er oppe.
Nå skjer det.
Hun tok den. Hun har hoppet på ryggen.
Vi må skynde oss.
Alt dette ble filmet av bak-kulissene-kameramannen,
som modig filmet actionen fra den åpne baksiden av filmebilen.
Greit.
For å filme actionen, filme Gavin og reaksjonen hans
og filme Clinton og alt som foregår
bak i en åpen bil...
Louis Labrom Brown Bak-kulissene-filmfotograf
...med løver rundt bilen
og en nervøs mammaelefant
som vil beskytte kalven og løper mot bilen...
Hun kommer mot deg.
Det var ganske intenst.
Så fort jeg så løven gå etter elefanten,
tenkte jeg: "Ikke drep den."
Og jeg var vel ganske lettet over at mamma klarte å jage den vekk,
og det er en flink mor som kan jage vekk åtte løver,
åtte sultne løver, bare én enkelt elefant.
Neste morgen gikk crewet tilbake til angrepsstedet.
Som forventet var løvene fortsatt der,
men overraskende nok var elefantene våre også i nærheten.
Jeg husker at jeg hørte lydene før jeg rundet hjørnet.
Det var kaos.
Elefantene var så opprørt.
Vi skjønte ikke hva som foregikk.
Og så så vi at alle så på det samme stedet.
De så på bakken der matriarken lå.
Hun levde fortsatt, men bare så vidt.
Det var som om familien skjønte
at de var i ferd med å miste lederen
og all informasjonen og kunnskapen hun hadde.
Bestemødrene, matriarkene i familiegruppen er uten tvil
livsviktige for at resten av elefantfamilien skal overleve.
De er de eldste, klokeste lederne i gruppen.
Av og til gjør de feil og noen dør underveis,
men disse dyrene er for det meste helt utrolige.
De vet hvor og når de skal gå.
Jeg tror det som fascinerer meg mest, er forholdene deres
og jo lenger tid man tilbringer hos dem,
jo mer vet du hvordan de forholdene er,
og du kan skjønne hva som skjer mellom slektningene.
Båndene mellom individene
og følelsene du får i de individuelle forholdene.
Filmen vår handler egentlig om reiser.
Du har reisen til vannet fra Angola til Okavangodeltaet.
Du har reisen flokken vår drar på.
Men favorittreisen min er den som blir tatt av en hunn
som begynner filmen som flokkens nest eldste hunn.
Men når matriarken dør,
vendte flokken seg mot henne for å komme hjem,
og hun må finne all kunnskapen inni seg,
finne alt hun lærte av matriarken
for å redde flokken og få dem tilbake til deltaet.
Tapet av en av filmens hovedfigurer
ble etterfulgt av enda mer uflaks for Mark og crewet.
Regntiden skal ikke komme før om to måneder.
Jeg var litt bekymret,
og til syvende og sist,
da vi klarte å finne en spektakulær solnedgang
med elefantene som gikk mot skyer...
Det var vel noe positivt i alt det dumme.
Crewet var på plass da stormen begynte,
og løvene ante en mulighet.
En av favorittnettene mine i filmingen så langt
var intet mindre enn halloween. Det var så stemningsfullt.
Vi var med elefantene, og plutselig
ble det storm og himmelen... Det fortsetter, himmelen blir mørk,
og det er en apokalyptisk scene med støvvirvler og sand,
og vi så faktisk løvene før elefantene gjorde det.
De kom inn på siden sånn, gjennom støvvirvlene
og stilte seg opp foran elefantene, og så så elefantene dem.
Vi visste ikke om løvene skulle angripe elefantene
eller elefantene løvene.
Elefantene rykket frem mot dem,
og løvene trakk seg litt unna.
Jeg så bort og at de... Jeg kunne nesten ta på dem,
og de var heldigvis helt fiksert på elefantene.
Veldig rått og ekte.
Litt av en halloweenkveld, faktisk.
Da regnet begynte i Zimbabwe,
var det allerede godt i gang i Angola-fjellene,
kilden til Okavangoelven.
Mange måneder senere lurer flomvannet seg tilbake til Botswana
og fyller deltaet.
Den første delen av flomvannet forflytter seg mer enn halvannen kilometer hver dag,
så crewet må skynde seg for å komme i forkant.
Her oppe fant vi et sted. Vi så det faktisk fra flyet.
Om vi får den store kranen ned dit...
Jonathan Jones Fotograf
...og vi ser vannet komme ned,
og det sildrer og strømmer, tror jeg det blir flott.
Da er vi i gang.
Utfordringen er at solen går ned fort,
og vi skulle prøve å filme dette i morgen tidlig,
men vannet har kommet så fort nå
at vi er redd at det har kommet forbi her på én natt,
så vi prøver å få til dette
med bare noen minutter med sollys igjen.
Der du står. Ja.
-Ja. -Ja. Klar.
Vi vet ikke om vannet kommer sakte...
Tom Stephens B-foto
...eller i tommer per time, så
jeg tror vi bare har ett forsøk før lyset forsvinner.
Tom, la meg gå foran.
Fortsett.
Det er veldig fort.
Der er det bra.
Fortsett.
Dette er flommen i Okavangodeltaet.
Det er utrolig.
Her kommer det fra Angola,
og vi står i forkant av flommen.
Nå har vi nettopp filmet det.
Denne vannveggen kommer rennende inn i ørkenen,
og vi klarte å fange den.
Men det er stressende, og man håper det går.
Men det så flott ut.
Etter å ha prøvd i tre år,
har vi endelig klart å filme at flommen kommer. Det er utrolig.
Her kommer statistene våre.
Akkurat nå er vi
utenfor bøffelgjerdet i Okavangodeltaet,
så dette er kvegområdet.
Og dette er vannet kveget drikker hvert år
og jordbrukerne er avhengige av.
Det har så vidt kommet
før kveget er her for å drikke.
Det er et flott syn,
og det har vært et slit, men veldig givende å endelig få det til.
Flommen i Okavangodeltaet må være
en av de mest fantastiske og frustrerende tingene på planeten,
for overalt her
finner du en ekspert som sier
når flommen kommer og hvor den går.
Og alle tar alltid feil.
Hver gang flommen kommer, får man en følelse av forventning,
og det er...
Som en gammel venn som kommer tilbake.
Det går fra å være en halvørken til Edens hage på noen uker,
og plutselig er alt frodig, og stedet er fullt av liv.
Flommen kommer.
Mark og Jonathan tar til luften
for å filme det magiske synet av at livet kommer tilbake til deltaet.
Det du ser her oppe, er fantastiske farger,
smaragdgrønt og sand og gulfarger,
og det er flott. Det avhenger...
Om du flyr en kilometer,
er alt annerledes.
Så noe av det flotte ved å filme fra luften
er den ekstra konteksten du får.
På bakken får du bare et lite vindu inn i det som skjer.
Men så fort du er høyt oppe,
ser du flommen som sniker seg gjennom landskapet,
og alle dyrene som trekkes mot den,
og da forstår du prosessen bak det som skjer.
På bakken venter det andre filmcrewet på
å få filme siste etappe i elefantenes storslagne reise hjem.
Noe som har funket veldig bra,
er det bakkebaserte kamerastabiliseringssystemet vårt,
som har gjort at vi kan filme elefantene i bevegelse.
I dag, for eksempel, reiste vi ved siden av flokken vår,
og en av kalvene hang etter.
Den siklet og var i dårlig form.
Moren gikk hele tiden tilbake for å skynde på den
og pleie den gjennom situasjonen.
Du føler at du er på reisen med dem, og det er effektivt.
Det er vanskelig, og de mister formen.
De er tørste, varme og sultne,
og det er lite å spise. Det er en vanskelig tid.
I løpet av filmingen
skjønte crewet at disse elefantene
bare kan fullføre de storslagne reisene gjennom Kalahari
på grunn av de sterke familiebåndene sine.
Det er kun når de utrolige båndene blir brutt,
når flokkene blir angrepet av gårdbrukere eller krypskyttere,
at kalver kommer bort,
noe Mike Chase er fast bestemt på å forhindre.
Alle elefanter teller, og om jeg kan...
Dr. Mike Chase - Daglig leder/Grunnlegger Elephants Without Borders
...hjelpe en som er foreldreløs pga. mennesker,
er det vår plikt å reagere, absolutt.
De heldige blir tatt med
til Mike og Kellys elefantbarnehjem i Botswana.
De siste fem årene
har de lært hvordan de blir surrogatforeldre
for noen av verdens største smårollinger.
Alle de små foreldreløse elefantene
er veldig emosjonelle dyr i utgangspunktet,
og når de er adskilt fra familien sin,
har de sterke behov
og blir veldig avhengige og sårbare.
Om du går, selv bare noen minutter, stresser de, og stresset er det...
Det kan ta livet av elefantungen.
Så når de kommer,
er vi hos dem døgnet rundt, hele uka,
hvert eneste minutt.
Kelly Landen Sjef for Elephants Without Borders
Noen er der, sover der, holder om dem.
Det er viktig med mye kroppskontakt,
for elefanter har mye kroppskontakt.
De trenger å føle et bånd, føle kjærlighet og omsorg.
Å ha dem sammen er perfekt,
for de foreldreløse trøster seg selv.
Så de er ikke alene. De har en familie.
De skaper fine bånd, og leker og lærer av hverandre.
Vi hjelper dem bare i prosessen.
Bruk snabelen din, takk. Sånn ja.
Se på...
Elefanter blir foreldreløse eller forlatt pga. krypskyting,
konflikter mellom mennesker og elefanter, hevndrap,
og disse små kalvene har ikke noen fremtid
i villmarken. De hadde dødd.
Dessverre får ikke mange innbyggere i Botswana
oppleve det flotte ved elefantene.
Det å kunne ta på og kjenne og empatisere
med kampen deres for å overleve,
tror jeg er nøkkelen til å sikre en fremtid, ikke bare for elefanter,
men vår naturlige verden.
Vi bruker kalver på fristedet
som ambassadørart for å skape en kultur for bevaring
hos ungdommen vår, og det er det vi håper å skape med elefantfristedet.
Mike og Kellys arbeid fortsetter selv i dag,
og de tar til seg kalver
og skaper en lysere fremtid for Botswanas elefanter.
I Okavangodeltaet er crewet klart til å filme
elefantenes gjenkomst til sitt vannfylte hjem.
Et år på farten har fått dem tilbake
til stedet der filmingen begynte.
Her kommer de.
Men de heier på en nøkkelfigur.
Herregud. Kaos.
De spruter og vasser gjennom vannet.
Den nye matriarken har fått flokken trygt hjem,
selv den nye kalven.
Crewet er kjempeglade.
De har det kjempegøy.
Dette er flott. Herregud.
Så flott.
Det er historien om elefantenes reise,
men det har vært en reise for meg også,
og det har vært utrolig,
og jeg har hatt fantastiske elefantøyeblikk.
Vi har sett dem kjempe om vann. Vi har sett babyer bli født,
vi har sett gamle elefanter dø,
og jeg tror jeg har lært langt mer enn jeg forventet
at jeg ville om elefanter og atferden og bevegelsene deres,
bare av å lage denne filmen, og det har vært magisk.
Barn elsker elefanter. Folk elsker elefanter,
og jeg tror at om vi får folk til å forstå
og ha en åpenbaring, som jeg hadde for 30 år siden,
at disse dyrene er utrolige og spesielle
og at vi bør bry oss om dem for våre barn og barnebarns skyld,
da tror jeg vi har lykkes.
Det er det jeg håper vi kan oppnå.
Nylig har vi kun hørt dårlig nytt om elefanter.
Det dreier seg om krypskyting og elfenbenshandel,
og vi ville belyse elefantene selv.
Følelsesmessig og sosialt intelligente dyr
som fortjener vår respekt.
Men også at dette utrolige hjemmet deres,
der de fortsatt kan leve livene sine som de alltid har gjort,
er her for å reddes, om vi vil.
I arbeidet for å redde elefantene slår Mike Holding seg sammen med Mike Chase
for å fly over Botswana og forbi,
for å telle elefanter.
BOTSWANAS ELEFANTPOPULASJON 2018
Å telle elefantene tillater dem å følge med
på langsiktige trender i Afrikas elefantpopulasjon.
Arbeidet deres hjelper med å beskytte og bevare disse flotte dyrene
i den mest sårbare perioden i historien deres.
Det er mange elefanter der ute.
Jeg må si at jeg er litt nervøs for å fortelle Mark om alle elefantene,
for dette området er nesten helt utilgjengelig.
Han får hjerteinfarkt om han prøver å få kamerafolk ut hit,
men det er faktisk fint
at vi bare kan nyte det.
Jeg vet det. Som du sier, Mike,
er de på elefantens område, utenfor rekkevidden til mennesket og kameraer.
Ja. Det er litt fint.
-Ikke bra for filmen... -Nei.
...men bra for elefantene. Vakkert.
Hvor mange elefanter tror du det er?
-Å, Mike. -Det er mange elefanter her.
Dette er en av verdens høyeste konsentrasjoner av elefanter.
Elefanter kan samle seg her i tusenvis.
Ja. Det er et lite stykke paradis.
Der elefanter får fred til å være elefanter.
-Akkurat. -Og det...
For meg er det veldig betryggende.
Ja.
Med tanke på elefantenes situasjon, at det fortsatt finnes et fristed
der elefanter kan forsvinne i villmarken i Nord-Botswana
og fortsatt følge eldgamle migrasjonsruter.
Ja.
Se på dette. Det er vakkert.
Nydelig land.
Etter å ha talt elefantene og når jeg vet det jeg gjør
og har sett elefanters situasjon i beskyttede områder...
Elefanter vil bli utryddet lokalt,
men det positive er at jeg er utrolig heldig
som får studere og bevare elefanter i deres siste høyborg.
Det er her elefanter har sin siste kamp,
og...
...jeg er veldig takknemlig for muligheten
til å være en del av en slik film,
som sender budskapet til resten av verden
om at elefanter er viktige,
og historien vi forteller,
er viktig for å beskytte og bevare verdens største elefantpopulasjon.
Norske tekster: Heidi Rabbevåg