Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
‎UN PROGRAM ORIGINAL DE COMEDIE NETFLIX
‎S-o primim cum se cuvine, live în Köln,
‎pe Hazel Brugger!
‎Mulțumesc mult, Köln.
‎Mă bucur că sunt aici.
‎Mă bucur și că numărul meu e înregistrat
‎și că va fi urmărit la televizor.
‎Îmi place să mă uit la televizor.
‎De copil, iubeam să mă uit la televizor.
‎Eu și cei doi frați mai mari ‎nu ne puteam uita mult la TV.
‎Părinții ne-o interziceau
‎pentru că ne „iubeau” și altele.
‎Ne spuneau mereu să ieșim din casă,
‎să vorbim între noi,
‎să sculptăm un morcov.
‎Dar ne doream să ne uităm la TV. ‎Apoi, părinții au ajuns la o vârstă
‎la care au început să-și testeze limitele.
‎Părinții ajung într-un punct ‎când se întreabă cât de departe pot merge,
‎iar copilul le zice: „Ajunge, opriți-vă!”
‎Una dintre limite a fost regula asta.
‎Eu și frații mei putea să ne uităm la TV ‎atâtea minute pe zi
‎câte pagini am citit.
‎Ce regulă demențială!
‎Iei cel mai frumos lucru din lume, ‎televizorul,
‎și-l pui alături ‎de cea mai urâtă activitate, cititul.
‎Și ni se permitea ‎să ne uităm atâtea minute
‎câte pagini a citit ‎cea mai slabă verigă dintre noi.
‎Stăteam ca majoretele ‎și încurajam veriga slabă.
‎„Citește mai repede!
‎Linge-ți degetul ‎și întoarce paginile mai repede.”
‎La o emisiune puteam să ne uităm, ‎indiferent cât citeam:
‎Wetten, dass…?
‎Ne uitam de fiecare dată la ‎Wetten, dass…?
‎Am crescut în suburbia orașului Zürich, ‎din Elveția.
‎Wetten, dass…? ‎era poarta mea către Europa.
‎Foarte multă vreme,
‎am crezut că Germania e o țară ‎locuită de oameni cu abilități inutile.
‎În loc să se rușineze ‎de abilitățile lor ciudate,
‎le celebrau în fața a milioane de oameni.
‎Dacă nu știți ‎Wetten, dass…?‎, ‎e cea mai tare emisiune.
‎Thomas Gottschalk intră,
‎un bavarez înalt ‎cu părul blond cârlionțat,
‎cu un costum orbitor, ‎asemenea unei păsări tropicale nemțești.
‎Intră și salută mulțimea: ‎„Bună seara! Salut! Servus.
‎Bună, Bruce Willis! Bine ai venit!
‎Da, e cea mai mare canapea. ‎Cea mai mare din Ger…
‎Mănâncă Haribo. Mănâncă acum.”
‎Bruce rămâne pe loc, ‎vădit derutat și se gândește: „Bine.
‎Am auzit multe lucruri negative
‎despre industria divertismentului de aici, ‎dar ăsta a fost mai nasol
‎decât îmi puteam imagina.”
‎Bruce Willis, el e Jürgen!
‎Jürgen e din Villingen-Schwenningen,
‎iar Jürgen poate identifica marca ‎unei hârtii igienice doar gustând-o.
‎Confuzia de pe chipul lui Bruce Willis ‎trădează un dezgust profund.
‎Își bagă un deget în ureche,
‎nevenindu-i să creadă ‎ce i s-a tradus în cască.
‎Intră Jürgen.
‎Jürgen e un inginer de 45 de ani ‎din sudul Germaniei.
‎Au reușit să-l convingă la garderobă
‎să nu iasă în pantaloni scurți de ciclist.
‎Au negociat cu el, ‎iar acum poartă pantaloni
‎cu fermoar…
‎cărora le poate ajusta lungimea.
‎Publicul se întreabă ce are Jürgen.
‎Apari trei minute la televizor.
‎Care e planul? Pe de o parte…
‎pantaloni sexy, ‎pe de altă parte pescărești. Care e faza?
‎Pe lângă toate, ‎Jürgen poartă ochelari de înot fumurii,
‎lipiți cu două role de hârtie ‎în miniatură,
‎pentru ca oamenii ce-l urmăresc fără sunet
‎sau cei care pur și simplu ‎nu înțeleg multe
‎să vadă ce e important ‎în viața lui Jürgen.
‎Thomas și Bruce încep să vorbească: ‎„Va reuși sau nu?”
‎Thomas spune: „Normal! ‎E din Villingen-Schwenningen.
‎Doar Jürgen poate identifica ‎o marcă după gust!”
‎Bruce Willis spune: „Nu, nu poate.
‎Lasă-mă să ies de aici. Opriți-l! Nu.”
‎Jürgen începe să mănânce ‎rolă după rolă de hârtie igienică.
‎Normal că reușește,
‎iar ca pedeapsă, ‎după emisiune, Thomas Gottschalk
‎îl pocnește pe Bruce Willis ‎peste față de trei ori
‎cu un păstrăv mort.
‎Asta a fost ‎Wetten dass…? ‎A fost cel mai tare moment.
‎Mai interesant decât cititul.
‎În copilărie, eram convinsă
‎că voi deveni Thomas Gottschalk. ‎Era visul meu cel mare.
‎Voiam un păr ca al lui Thomas Gottschalk, ‎o atitudine ca a lui.
‎Voiam să apar la televizor.
‎Am apărut apoi la televizor…
‎și mai apar ‎din când în când la televizor, dar…
‎În culisele emisiunilor TV, ‎se întâmplă mereu
‎ca în fiecare cameră ‎să existe prea mulți oameni
‎care au renunțat la Sociologie.
‎Conversațiile sunt plictisitoare. ‎Așa că îmi voi face propria emisiune.
‎Cu Thomas Spitzer, colegul meu, ‎am făcut o emisiunea pe YouTube.
‎Făceam o emisiune de noapte ‎în sufrageria mea din Köln.
‎Mă întrebam pe cine să invit, deoarece…
‎e nevoie de invitați.
‎Pe termen lung, nu dă bine ‎să stai la discuții mereu cu un scaun gol.
‎Am contactat oameni cool. ‎M-am tot gândit cine e cool.
‎Anke Engelke mi se pare cool. ‎E o actriță talentată și amuzantă.
‎Am întrebat-o dacă vrea să mă susțină.
‎„Vino la mine. ‎Nu pot plăti, dar avem M&M.
‎Doar eu decid cum fac editarea. Scuze.
‎Te bagi?”
‎Anke Engelke a spus ‎că nu-și poate imagina cum ar fi.
‎Mi-a părut rău pentru ea ‎că are o imaginație atât de slabă.
‎A doua opțiune ‎ar fi fost Barbara Schöneberger.
‎Barbara Schöneberger, ‎o prezentatoare germană foarte plăcută.
‎Are păr lung și blond ‎și ochi albaștri mari.
‎Pare mereu surprinsă, așa…
‎De parcă nu ar crede ‎că a ajuns din nou la televizor.
‎De parcă ar căuta ceva anume,
‎poate o lentilă de contact ‎aflată pe ochiul ei
‎sau un gând.
‎Barbara Schöneberger nu a răspuns deloc.
‎M-am gândit că, dacă nimeni nu vrea ‎la emisiunea mea,
‎voi alege niște animale.
‎Extraordinar la animale ‎e că au foarte puține drepturi.
‎Animalele au atât de puține drepturi, ‎încât, în zece ani,
‎noi, ca societate, ne vom rușina
‎de cât de puțin am profitat de ele ‎pe când aveau atât de puține drepturi.
‎Am sunat la agenția ‎de casting pentru animale din Köln
‎„Angelika's Film Animals”. ‎Știi din start că e de bine.
‎Se numește Angelika ‎și face filme cu animale.
‎Și Angelika…
‎Angelika era fata clasică din Köln.
‎În Köln se vorbește dialectul ‎kölsch‎. ‎Nu știam că există până să ajung acolo.
‎Kölsch‎ sună ceva în genul: ‎„Et kütt, wie ‎et kütt. Et hätt noch immer joot jejange!"
‎De parcă limba s-ar îmbăta, ‎dar corpul ar fi deja beat criță.
‎„Fie cum o fi.” „Mereu iese cumva.”
‎Niciun intelectual nu s-a gândit la asta.
‎Niciun om aflat într-un laborator ‎nu se gândește:
‎„Mereu a ieșit cumva.”
‎Litiu, apă: „Mereu a ieșit cumva.”
‎Am întrebat-o pe Angelika
‎cât m-ar costa să închiriez o gâscă.
‎Aș vrea să închiriez o gâscă,
‎apoi s-o aduc în sufrageria mea ‎și să o intervievez/insult.
‎Angelika a schimbat placa.
‎Femeia zâmbitoare a dispărut.
‎Vorbea altfel și mi-a spus: „Ascultă!
‎Ai înnebunit?
‎O gâscă?” Așa vorbesc ‎cei din Köln când se supără.
‎Accentuează agresiv prima silabă
‎și se retrag cu oroare ‎la cea de-a doua: „Ascultă!
‎Ai înnebunit?”
‎E mai bine să inspiri când te apleci
‎și să expiri când te retragi: ‎„Ai înnebunit?”
‎„O gâscă?”
‎Dacă Disney ar turna un film ‎despre un om cu comportament agresiv,
‎ar vorbi exact ca Angelika.
‎Am întrebat-o care e problema cu gâștele.
‎A spus: „Nu cunoști ‎prima regulă din showbiz?
‎Nicio gâscă pe platou! ‎Gâștele strică totul!”
‎Apoi mi-a închis. Nu știam asta.
‎Am căutat rapid pe Google: ‎„Gâștele strică totul.”
‎Mi s-au afișat ‎materiale video de ore întregi
‎cu gâște ce au frânt ‎brațele unui copil de patru ani.
‎Dacă ajungi să știi asta,
‎să știi aceste informații despre gâște,
‎începi să le asociezi cu gâștele. O gâscă…
‎e doar o lebădă mai neîngrijită,
‎o lebădă RTL 2.
‎E în regulă să o privesc? ‎Ca o adolescentă certată cu lumea.
‎Deseori, un copil de patru ani ‎cu mult timp liber…
‎Cei de patru ani nu au decât timp liber.
‎Deci un copil de patru ani ‎face ceva ce ține de vârsta lui.
‎Nu știu ce face un copil de patru ani, ‎nu fac parte din comunitatea lor.
‎E un copil de modă veche. ‎Mânuiește un yo-yo.
‎„Am patru ani!
‎Dacă mă întreabă cineva, ‎am patru ani și jumătate
‎sau am împlinit patru ani ieri. ‎Ce contează?”
‎Se apropie gâsca de el
‎cu un Uber.
‎Gâștelor nu le pasă de mediu ‎sau de afacerile mici.
‎Se uită pe geam, vede copilul ‎și spune: „Serghei!
‎Serghei, oprește!
‎Un puști de patru ani!
‎Încep problemele.
‎E… ora problemelor. Lasă-mă să cobor.
‎Gâsca iese din mașină… Uite gâștele!
‎Da, plonjați în Rin, nebunelor!
‎Sunt foarte mulțumită acum.
‎Dacă mi-ați fi spus acum șase luni: ‎„În timpul înregistrării,
‎vor trece 20 de gâște în zbor”, ‎nu aș fi crezut.
‎Gâsca noastră coboară din Uber,
‎se apropie încrezătoare ‎de copilul de patru ani,
‎îi rupe brațul și urcă rapid în Uber.
‎Puștiul de patru ani e în lacrimi. ‎Nu se aștepta.
‎Brațul lui e un sac de carne acum,
‎iar yo-yo-ul atârnă în bătaia vântului.
‎Mama îl vede. ‎Nu observase gâsca, așa că își spune:
‎„E doar vina lui. A exagerat cu yo-yo-ul.”
‎Apoi îl plesnește peste ceafă.
‎Gâsca vede acest act de violență
‎și, foarte mândră, își aprinde o țigară ‎și îi dă lui Serghei cinci stele.
‎Nu sunt scene pe gustul meu.
‎N-am nevoie de așa ceva acasă. ‎Am sunat-o înapoi pe Angelika
‎și i-am spus: „Regret.
‎Nu știam că gâștele sunt psihopate. ‎Asta schimbă totul.
‎Ce alte păsări ai?”
‎A spus: „Îți trimit un buhă‎.‎”
‎Am spus: „Perfect!”
‎Eram disperată. Nici nu știam ce e o buhă‎.
‎Buha‎ ‎e un…
‎animal foarte dezamăgitor.
‎N-am cum s-o spun altfel. ‎Începând cu aspectul.
‎O buhă arată ca o bufniță ‎spălată la temperatură mare.
‎Dacă te duci afară ‎și te joci cu o bufniță în noroi,
‎i se prinde gumă de mestecat în pene, ‎încerci să o scoți
‎cu unt de arahide, maioneză, ‎dar nimic nu funcționează.
‎Te alegi cu o bufniță foarte murdară,
‎cu gumă de mestecat, unt de arahide ‎și maioneză.
‎Apoi cauți pe internet: ‎„Bufnița mea e murdară. Ce fac?”
‎Și în locul unor critici constructive,
‎te alegi cu niște comentarii pline de ură:
‎„De ce ai ieșit cu bufnița din casă?
‎Toată lumea știe că nu faci așa ceva ‎cu o pasăre magnifică.
‎Oamenii ca tine duc Germania la fund.
‎De aceea votez eu cu AFD!”
‎Și îți spui: „Doamne! Aveam doar nevoie ‎de ajutor cu bufnița mea murdară.”
‎Închizi laptopul,
‎citești eticheta bufniței:
‎„Doar spălare manuală” și îți spui: ‎„Spălare manuală? Nu sunt eu străbunica.”
‎Bagi bufnița la un program scurt ‎în mașina de spălat.
‎Douăzeci de minute la 90 de grade.
‎Scoți bufnița și, iată, e o buhă!
‎O buhă poate face exact două lucruri.
‎Fiecare buhă poate face două lucruri. ‎Primul: pare mereu
‎că se uită la un meci de tenis lent ‎și total neinteresant.
‎Și al doilea, ai impresia că nu e sigură
‎dacă mingea a atins linia sau nu.
‎Buha a sosit. ‎M-a costat 400 de euro închirierea ei.
‎Pentru o altă scenă, ‎eu și Thomas aveam nevoie…
‎de mine… topless.
‎Trebuia să îmi arăt sânii, dar, ‎ca să-l citez pe Thomas, „În mod ironic”.
‎Am spus: „Nu…
‎Cum să-ți arăți sânii ironic?”
‎Thomas a spus: „Să nu li se pară sexy. ‎Să-i facă doar să râdă.”
‎Și i-am zis: „Nu, nu fac asta.
‎Sunt o femeie puternică. ‎Nu fac asta, nu trebuie s-o fac.
‎Nu trebuie să-mi arăt
‎pielea, trupul, ‎doar pentru a atrage aprecieri.
‎Știu cât valorez și de ce sunt în stare. ‎Nu trebuie. Aș spune că sunt feministă.
‎Nu-mi arăt sânii.”
‎Așa că…
‎am chemat o stripteuză.
‎Asta înseamnă să fii femeie puternică.
‎Să fii o femeie puternică înseamnă ‎să recunoști o femeie slabă
‎și să te evidențiezi ‎prin faptul că ai mai mulți bani.
‎Am sunat impresarul unor stripteuze ‎și l-am întrebat:
‎„Cât mă costă să angajez o femeie ‎care să-și arate sânii pentru o secundă?
‎Într-un fel ironic! ‎O mișcare foarte rapidă.
‎Nu i se va vedea chipul.
‎Nu e nevoie să reduci femeia ‎la chipul pe care-l are.
‎Foarte rapid…”
‎Mi-a spus: „Costă 400 de euro.”
‎I-am zis: „Ești nebun? ‎La 400 de euro iau o buhă.
‎Iar o buhă nu e doar topless, ‎ci și fără pantaloni.
‎Cu 400 de euro iau o buhă dezbrăcată, ‎motivată și care n-a auzit de sindicat.”
‎Apoi am întrebat o actriță
‎dacă vrea să joace rolul ‎unei stripteuze care mă joacă pe mine.
‎A acceptat pentru 50 de euro.
‎Vă dau un pont. Dacă aveți ceva de făcut
‎și nu aveți chef s-o faceți, ‎apelați la o actriță la final de lună:
‎„Ai vrea să joci rolul cuiva ‎care mă ajută să mă schimb?”
‎Am renunțat la anticoncepționale.
‎Nu fac schimbări azi, apropo. ‎Ca să nu vă derutez.
‎Nu avem timp pentru schimbări.
‎Anul acesta m-a învățat ‎că nu avem timp de schimbări.
‎Regret dacă v-ați așteptat ‎să critic sistemul.
‎Nu-mi pare rău că n-am s-o fac,
‎dar îmi pare rău ‎că ați venit la un show de comedie
‎ca să auziți critici aduse sistemului.
‎Puteți foarte bine să criticați sistemul ‎și de acasă.
‎Citiți ziarul și spuneți:
‎„Acesta e sistemul nostru.
‎Ce grămadă de căcat!
‎Nu, îl critic.”
‎Deci am renunțat la anticoncepționale ‎și m-am dus la ginecolog.
‎Ginecologul meu e un tip heterosexual ‎foarte bătrân și foarte alb!
‎M-am gândit să dau o șansă ‎și acestei categorii.
‎Am prietene ‎pe care le deranjează acest lucru.
‎M-au întrebat dacă nu e ciudat ‎să ai un ginecolog bărbat.
‎„Nu există…”
‎- „Ce anume?” ‎- „Nu există…”
‎- „Poftim?” ‎- „Nu există…
‎o tensiune sexuală în încăpere?”
‎Nu! Adică…
‎În primul rând, e atât de bătrân, ‎încât nu-l văd ca bărbat.
‎O ia mai mult pe pipăite, ‎intuiește situația.
‎În al doilea rând, ‎cu ce e mai bine să ai o ginecologă?
‎N-aș face față concurenței.
‎Să vină o femeie atrăgătoare și educată ‎să se uite la mine și…
‎În al treilea rând, e profesionist.
‎Nimic nu-l mai surprinde. ‎Folosește doar termeni tehnici.
‎Îmi vorbește doar în latină. ‎Nu înțeleg nimic.
‎E un bătrân din Zürich. ‎Ar putea spune tâmpenii,
‎dar nu face asta. ‎Nu vine să-mi zică: „Doamnă Brugger,
‎ce-ți face păsărica?”
‎Mi-ar plăcea, dar nu face asta. ‎Îmi vorbește doar în latină.
‎E 9:30 într-o dimineață de miercuri.
‎N-am pantaloni și chiloți.
‎Bătrânul îmi vorbește ‎de o oră și jumătate în latină.
‎Cam așa îmi imaginez o întâlnire cu Papa.
‎Nu, nu cred ‎că Papa ar ieși la o întâlnire cu mine.
‎Sunt cu 20 de ani prea bătrână.
‎Și sunt femeie.
‎Primul lucru pe care-l faci la ginecolog…
‎Sunt informații utile pentru orice tânără.
‎Primul lucru e să dai o probă de urină.
‎Eram acolo, eram motivată, ‎dar nu aveam urină.
‎Nu merg niciodată ‎într-un loc nou spunându-mi:
‎„Autobuzul pleacă în două minute, ‎vezica mea e pe trei sferturi plină.
‎Să mă ușurez sau s-o duc cu mine?
‎Poate că se va bucura cineva că o am.”
‎Intru, recepționera îmi dă un păhărel ‎și-mi spune:
‎„Dnă Brugger, o probă de urină.”
‎Am intrat în baie. Presiunea era uriașă.
‎Am reușit ‎să mă storc de un sfert de păhărel.
‎Hai, Hazel!
‎E sezonul sparanghelului!
‎Și apoi bag păhărelul în dulăpior.
‎E un dulap mic ‎pe care-l poți deschide
‎de ambele părți, ca un calendar adventist.
‎Doar că are o singură zi.
‎Crăciunul e în fiecare zi ‎și se servește doar pișu.
‎Îl deschizi dintr-o parte
‎și te rogi să nu fi deschis altcineva ‎din partea cealaltă.
‎„Dnă Huber, încă mai predați muzică?”
‎E un sistem bun.
‎Există și locuri fără acest sistem.
‎Trebuie să ieși cu păhărelul,
‎să treci prin sala de așteptare.
‎Unele o fac cu atât de multă încredere!
‎Scopul meu în viață
‎e să fiu una dintre acele femei ‎care ies pur și simplu
‎și te privesc în ochi.
‎„Bună!
‎Barul e deschis!”
‎Intru în sala de examinare,
‎o încăpere rece gresiată. ‎Doctorul mă privește și spune:
‎„Bună, dnă Brugger. Eliberați, vă rog.”
‎Cât de frumos sună: „Eliberați, vă rog.”
‎Ce concept minunat: „libertate”!
‎Însă el îmi cere ‎să-mi dau jos pantalonii și chiloții,
‎ceea ce mie nu-mi inspiră libertate.
‎N-am simțit niciodată ‎că pantalonii îmi îngrădesc libertatea.
‎Nu stau niciodată de vorbă cu un bărbat ‎și să mă gândesc:
‎„Mă simt bine.
‎Dar pantalonii ăștia…
‎Aș prefera să scap de ei!”
‎Aș prefera să-mi iau încă o pereche ‎de pantaloni, dar nu e posibil.
‎Mă conformez. ‎Cooperez și totul se termină mai rapid.
‎Dau jos pantalonii și chiloții. ‎Sus sunt complet îmbrăcată.
‎Tricou, pulover și jachetă,
‎ochelari de schi,
‎o cască și sticle de bere de ambele părți ‎cu „Iubesc Minnesota”
‎și șosete în picioare.
‎Îmi dă târcoale o întrebare dificilă.
‎Renunț cumva și la…
‎șosete?
‎Sau îmi iau înapoi pantofii.
‎Dacă îmi dau jos și șosetele, înseamnă ‎că vreau să se simtă în largul lui.
‎Că vreau să-l fac să creadă ‎că mă simt bine.
‎Că am venit să mă distrez ‎și pentru că așa mi-am dorit.
‎Dar dacă păstrezi pantofii, ‎te simți ca la birou.
‎Arată doar ciudat
‎să nu ai pantaloni și chiloți,
‎dar să ai șosete și bocanci.
‎E ca și cum ai spune: „Abia așteptam.
‎Doar că nu prea am timp.”
‎Și am făcut singurul lucru logic ‎în acea situație.
‎Mi-am scos o șosetă ‎și mi-am pus un pantof.
‎Apoi m-am înclinat puțin și am spus: ‎„Bine, dle doctor,
‎dă-i drumul. ‎Nu m-am mai simțit niciodată așa liberă.”
‎Și începe. N-a trebuit să insist.
‎Te lași puțin pe spate, cam ca la dentist.
‎Dar cu mai puțină tensiune ‎la nivelul feței.
‎Altfel, ai nevoie de un alt doctor.
‎La dentist mă refer.
‎Ginecologul meu devine vorbăreț ‎când își face treaba.
‎Când începe controlul.
‎Eu nu aș sta de vorbă în acele situații.
‎Nu știu ce e permis, ‎nu știu care sunt limitele.
‎Oamenii nu prea vorbesc despre asta.
‎Pot să…
‎Pot să-l mângâi pe cap?
‎„Papacito,
‎Pero tú trabajas muy bien."
‎Nu știu de ce am ales spaniola.
‎După mine, e cea mai apropiată de latină. ‎Având foarte puțin păr,
‎aș putea desena pe el cu niște carioci.
‎Apoi se duce la cutia cu instrumente.
‎Cutia pare a fi luată la o licitație ‎din Uniunea Sovietică, în 1890.
‎Sunt mai reci cu vreo 14 grade ‎decât restul camerei.
‎Nu înțeleg de ce.
‎Apoi scoate instrumentul preferat.
‎Instrumentul lui preferat ‎e o rață metalică.
‎O apeși pe burtă și…
‎își deschide ciocul.
‎În realitate nu face acel sunet. ‎Imaginați-vă doar.
‎Dacă scoate acel sunet în cazul vostru, ‎sunteți bolnave.
‎Își deschide ciocul ‎și formatul se schimbă din 16:9 în 4:3.
‎Prima dată îmi verifică mereu ‎steriletul din cupru.
‎V-am spus că nu mai iau anticoncepționale, ‎dar vreau să mă protejez,
‎iar un sterilet de cupru ‎e un contraceptiv de încredere.
‎E exact cum îi spune numele. ‎E un sterilet făcut din cupru.
‎Funcționează ca metodă de contracepție, ‎deoarece spermatozoizii,
‎dintr-un anumit motiv,
‎sunt îngroziți de cupru.
‎Nu știu de ce. ‎E ca în situația vampir-usturoi.
‎Nu știu nici cine a descoperit asta.
‎Poate că în Evul Mediu a existat ‎un adolescent
‎care se masturba pe acoperișul bisericii.
‎Un sterilet de cupru rezistă șapte ani. ‎Apoi îl înlocuiești.
‎După șapte ani,
‎spermatozoizii nu se mai tem de cupru.
‎Cuprul o fi atât de uzat, ‎încât nu mai poate fi luat în serios.
‎Graffiti și etichete peste tot.
‎Un ovar revoltat o fi aruncat ‎cu hârtie igienică în jur.
‎E motivul pentru care steriletul ‎are un fir în partea de jos.
‎Din explicațiile doctorului:
‎„Dnă Brugger, ‎firul trebuie să aibă o anumită lungime.
‎Dacă firul e prea scurt, ‎nu pot scoate steriletul.”
‎Nu știu ce faci în cazul acela. ‎Aștepți încă șapte ani
‎și speri să rămâi însărcinată, ‎iar copilul,
‎în drum spre ieșire…
‎Ceea ce poate fi letal, ‎căci are fontanela deschisă.
‎Este așadar o metodă de contracepție ‎foarte întârziată.
‎Deci steriletul de cupru stă șapte ani, ‎plus o sarcină.
‎Ginecologul a continuat: ‎„Știți, doamnă Brugger,
‎firul nu trebuie să fie nici prea lung. ‎Dacă e prea lung…
‎ar putea să vă deranjeze ‎în viața de zi cu zi.”
‎Și m-am gândit: „Amice,
‎cum crezi că e viața mea de zi cu zi?”
‎Sau poate…
‎Mai bine zis, cât de lung e acest fir?
‎Vorbim de 1,25 m lungime? ‎Asta e metoda de contracepție?
‎Stau așa cu un fir lung ‎atârnat pe ringul de dans al clubului.
‎Firul vibrează în ritmul muzicii.
‎Toți mă privesc și își spun: ‎„Bleah! E cumva un balon?”
‎Cum mă poate deranja un sterilet de cupru?
‎Voi mai putea alerga pe plajă? ‎În spatele meu…
‎fluturând firul.
‎Mângâind gleznele arse de soare ‎ale turiștilor britanici.
‎Când mă voi da pe bicicletă, ‎steriletul meu…
‎va flutura în vânt.
‎Va atinge spițele. ‎Toți copiii din sat vor spune:
‎„Ați auzit?
‎Hazel nu numai ‎că are un contraceptiv sensibil,
‎are și un moped.”
‎La o curbă la dreapta, ‎firul se prinde în spițe.
‎Zbor peste ghidon.
‎Bicicleta e în tufiș, ‎steriletul alături, iar eu: „Nu!
‎Bicicleta mea scumpă. ‎Sigur voi rămâne gravidă astăzi.”
‎„Încetează cu prostia asta. ‎Spui lucruri absolut repugnante,”
‎m-a întrerupt ginecologul.
‎„Vă implor. ‎E o situație de birou serioasă.
‎Scenariul pe care l-ați descris ‎e de un umor ieftin.”
‎„Sigur că nu,” a continuat.
‎„Are între câțiva milimetri
‎și până la un centimetru.”
‎Dacă firul e prea lung,
‎mi-ar putea deranja partenerul ‎într-o acțiune intimă.
‎Mi s-a părut emoționant.
‎Își făcea griji
‎pentru binele unui bărbat ‎pe care nici eu nu-l cunoșteam.
‎Și m-am gândit: „Stai așa. E 2020. ‎Nu pot spune că sunt femeie puternică,
‎nu pot folosi o dublură pe internet ‎și să-mi fie rușine de firul meu.”
‎E timpul să spun: „Știi ceva?
‎Sunt mândră de firul meu. ‎Dacă asta-mi doresc…
‎să am un fir mai extravagant,
‎poate două sau trei mărgele ‎împletite în el,
‎un card de colecție…
‎Dacă asta e dorința mea, e dreptul meu.”
‎Îmbătrânesc.
‎Am împlinit 26 de ani.
‎Nu e o vârstă înaintată, ‎dar pentru mine e un record.
‎N-am observat cum îmbătrânesc.
‎Am observat la ai mei. ‎Părinții mei îmbătrânesc.
‎Nu sunt deloc bătrâni, dar…
‎părinții mei sunt în punctul în care…
‎dacă achiziționează ‎o piesă scumpă de mobilă,
‎mi-aș dori să-mi ceară voie.
‎Avem o relație bună, ‎ne vedem la câteva luni.
‎De fiecare dată când îi văd, ‎nu pot să facă anumite lucruri.
‎Dar sunt entuziasmați.
‎Părinții mei vor fi bunici. ‎Fratele meu mai mare va devenit tată.
‎Alor mei nu le vine să creadă. ‎Sunt entuziasmați.
‎Am descoperit ‎că părinții mei iubesc copiii.
‎Acest copil poate deja să facă ‎mai multe decât ni s-a permis nouă.
‎Fără reguli, doar iubire și bomboane.
‎Imediat ce se va naște, ‎va locui la etajul casei alor mei.
‎E singura cameră cu baie.
‎Mama mea e sigură ‎că acest copil are nevoie de baie proprie.
‎Eu nu cred asta. ‎Copiii până la trei ani poartă scutec.
‎Scutecul e propria baie.
‎Dacă porți scutec, ai mereu…
‎baia la purtător.
‎O probă de urină, doctore?
‎Nicio problemă!
‎Mi se va lua titlul de mezina familiei.
‎Până acum, eu eram cea mică. ‎Dar s-a terminat.
‎Nu e atât de rău pe cât credeam.
‎Mă folosesc de asta. ‎Încerc să fiu mai matură.
‎Încerc să-mi reevaluez relația ‎cu distracția.
‎Adulții au o relație ciudată ‎cu distracția.
‎Cred că adulții se pot distra ‎fără să simtă plăcerea.
‎Târgul Evului Mediu e un eveniment matur.
‎Poate că ați fost la Târgul Evului Mediu.
‎Ajungi acolo, ‎pe un câmp bătătorit din Saarland.
‎Îți spui: „Am auzit multe lucruri rele ‎despre statul ăsta,
‎dar e mai rău ‎decât îmi puteam imagina.”
‎E și un tip pe nume Björn, ‎în colanți și crinolină,
‎care cântă la un fluier ciudat. ‎Toată lumea își spune:
‎„A înnebunit Björn ‎sau a absolvit studii germane?
‎Indiferent unde sau când se ține, ‎la Târgul Evului Mediu
‎ploaia s-a oprit mereu acum trei ore.
‎E supă în pâine și toți se distrează.
‎Toată lume e simpatică.
‎Toți sunt de vârstă mijlocie. ‎De aceea se numește Târgul Evului Mediu.
‎Nu are legătură cu adevăratul Ev Mediu.
‎Ar fi grozav dacă ar exista o zonă
‎în care să aibă loc adevăratul Evul Mediu. ‎Eu apar…
‎Nu știu dacă sistemul meu imunitar ‎e la înălțime.
‎Sunt femeie. Port pantaloni.
‎Subiect controversat, ‎deci poate că voi fi decapitată.
‎O bunică stă în propria vomă, ‎e pe moarte.
‎E timpul. Are deja 39 de ani. Asta ar…
‎Ar fi mai interesant. ‎Dar la cum sunt târgurile de azi,
‎nimeni nu are nevoie de ele.
‎Nici măcar cineva din Evul Mediu
‎n-ar vrea să ajungă ‎la un adevărat târg din Evul Mediu.
‎Dacă am avea o mașină a timpului ‎și cineva din Evul Mediu real
‎ar fi catapultat în Saarland, 2020,
‎ar ieși și ar întreba: ‎„Ce-i asta? Ce se întâmplă aici?”
‎Vorbește altfel. Doar e din Evul Mediu.
‎„Frumoasa mea domniță, ce e aici?”
‎Vorbește ca un elvețian lovit de o mașină.
‎A fost lovit lent de un Prius, cu 5 km/h.
‎Nu l-a auzit.
‎„Ce? Supă în pâine? N-am avut așa ceva.
‎De unde vă luați informațiile?
‎Când rămâneam cu exces de cereale,
‎obișnuiam să cioplim blide interesante.
‎Fie nu aveam nimic, ‎fie aveam de ales între supă și pâine.
‎Și fiecare primea câte un bol
‎cioplit din coloana bunicului.
‎Dacă spărgeai bolul, mureai de foame.”
‎M-am gândit că, ‎dacă nu mă pot distra ca adulții,
‎măcar să refuz distracția ca adulții.
‎Fiindcă adulții se pricep la asta. ‎Evită distracția în mod conștient.
‎Să fie rezonabili!
‎Să colecționeze chitanțe.
‎Să deducă lucruri din impozite.
‎Mereu trebuie să am grijă ‎unde vorbesc despre asta.
‎Acum trei luni, am avut un număr ‎la un cinema cu drive-in în Stuttgart.
‎Devenisem aproape pornografică.
‎„Da, îl deducem!
‎Să văd actele de probațiune, fato!”
‎Și imobiliarele ‎sunt o temă preferată a adulților.
‎Imobiliarele mi se par plictisitoare. ‎Imobiliarele nu fac nimic.
‎Imobiliarele sunt 100% imobile.
‎N-ai cum să nu vezi ‎cât de puține pot face imobiliarele.
‎Fiecare imobil poate face ‎cu două lucruri mai puțin decât o buhă‎.
‎Nici nu vrei ‎ca proprietatea ta să facă prea multe.
‎Îți dorești ‎să rămână acolo și peste 30 de ani.
‎Iar peste 31 de ani să spui: ‎„Gisela, e bine…”
‎O fi fost un șvab…
‎Nu vrei ‎ca proprietatea ta să facă prea multe.
‎Îți dorești ‎să rămână acolo și peste 30 de ani.
‎Iar peste 31 de ani să spui:
‎„Gisela, e bine că am cumpărat-o atunci.
‎Nu aveam prea mulți bani.
‎Acum avem prea mulți ‎și curând vom fi morți.”
‎Ăsta e visul german.
‎Și e și visul meu.
‎M-am dus la o bancă și i-am întrebat ‎dacă îmi pot cumpăra o casă.
‎Fiindcă nimeni nu poate cumpăra o casă. ‎Poate în Elveția, de unde vin eu.
‎Unii își pot cumpăra o casă pur și simplu. ‎Sunt foarte bogați. Au alte abilități.
‎Trăiesc într-o lume paralelă. ‎Pocnesc pur și simplu din degete.
‎Și apare un Lamborghini
‎și le face un sex oral.
‎„Nu știam ‎că un Lamborghini poate face asta.”
‎„Da, e un hibrid.”
‎Dar, dacă omul obișnuit ‎vrea să cumpere ceva scump,
‎trebuie să meargă la bancă și să zică: ‎„Bancă, am auzit că ai mulți bani.
‎Eu nu am prea mulți. ‎Poți să-mi dai și mie?
‎Jur că ți-i dau înapoi.”
‎M-am dus la Deutsche Bank.
‎Nu la Deutsche Bank, ‎ci la o bancă din Germania. Am standarde.
‎M-am gândit…
‎să merg la o bancă germană, ‎pentru că stau mult în Elveția,
‎dar și în Germania.
‎Dacă mă urmărește cineva de la Fisc,
‎stau 55% din timp în Elveția.
‎Dar m-am gândit ‎să merg la o bancă germană.
‎O bancă germană e una care se pregătește ‎să fie o bancă adevărată.
‎O bancă elvețiană e foarte intimidantă. ‎Totul e din marmură.
‎Podelele, peretele, plantele și angajații. ‎Totul e din marmură.
‎O bancă germană e…
‎ca un centru de tineret.
‎Intri, vezi o canapea din donații în colț.
‎Îți spui: „De asta ați putea scăpa.
‎E o pată care se mișcă. Nu stau pe asta.”
‎Și e greu de spus ce prefer.
‎O bancă mult mai frumoasă ‎decât apartamentul pe care-l vreau
‎sau o bancă în care nu mi-aș dori să stau.
‎Dacă banca e prea frumoasă,
‎sunt sigură că până la urmă vor scoate ‎prea mulți bani de la mine.
‎Dacă banca e ponosită,
‎mă întreb dacă angajații ‎știu cum să mânuiască banii.
‎Am observat că Germania și Elveția ‎sunt foarte diferite.
‎Cele două țări sunt extrem de diferite.
‎Pentru că oamenii sunt foarte diferiți.
‎Oamenii pretind deseori ‎că sunt aceeași țară.
‎Germanii pretind că Elveția e doar ‎un alt hemoroid ce atârnă din Bavaria.
‎Elvețienii vorbesc uneori despre Germania ‎ca despre marele canton.
‎De parcă Germania ‎ar fi marele land elvețian,
‎un lucru complet megaloman.
‎Să numești Germania marele canton ‎e ca și cum un melanom ar merge la doctor
‎și i-ar spune: „Doctore, sunt îngrijorat. ‎Am un sac mare și alb în spate.
‎Te rog, ajută-mă! ‎Nu mai suport. Începe să vorbească.”
‎Dar Germania și Elveția ‎sunt foarte diferite,
‎fiindcă elvețienii sunt foarte politicoși.
‎Nu cred că elvețienii sunt mai drăguți, ‎dar și-au dat seama
‎că, dacă sunt politicoși, ‎conversația se încheie mai rapid.
‎Spui: „Bună ziua!”, iar celălalt spune:
‎„Bună ziua!” și gata conversația.
‎Dar dacă elvețianul zice:
‎„Bună ziua!”, iar celălalt:
‎„Fuți pe mă-ta, ticălosule!”,
‎situația trebuie clarificată. ‎Va trebui să dea explicații.
‎Diferența de mentalitate ‎e cel mai bine ilustrată
‎când le stă cineva în cale. ‎Când se întâmplă asta,
‎elvețianul e aici, celălalt, lângă el.
‎Primul vrea să-l ocolească ‎și spune: „Mă scuzați.”
‎Trebuie să te apleci ‎și să te încrunți puțin.
‎„Mă scuzați.”
‎Germanul, în aceeași situație, ‎spune: „Atenție!”
‎Ambele funcționează. ‎Două soluții diferite la aceeași problemă.
‎Elvețianul spune: „Mă scuzați.”
‎Adică: „Nu mă învinovăți. ‎Sunt conștient de vina pe care o port,
‎dar eu exist aici, tu exiști acolo.
‎Și aș vrea să te ocolesc, ‎dacă nu te deranjează.
‎Hai să terminăm cu asta, ‎e foarte neplăcut!
‎Mă scuzați!”
‎Iar germanul spune: „Atenție!”
‎Din punctul de vedere al asigurărilor, ‎e acoperit.
‎Situația poate fi întâlnită pe autostradă. ‎Pe autostrada din Elveția,
‎nevăzut, dar cumva tot stresat,
‎poți conduce cu maximum 120 km/h.
‎Dacă depășești cu trei km, ești prins.
‎Amenda costă la fel de mult ‎cât o casă în Mecklenburg-Vorpommern.
‎Nu e atât de mult, dar e cam mult.
‎Am spus asta o dată, dar în public ‎era un tip din Mecklenburg.
‎Nu a râs deloc.
‎După aceea, mi-a scris ‎un mesaj foarte furios pe Instagram:
‎„Ar trebui să te informezi ‎despre prețurile imobiliarelor
‎din Mecklenburg-Vorpommern.”
‎Așa că am făcut-o.
‎Pe scurt, acum dețin patru case acolo.
‎Pe autostrada germană, ‎poți să faci cam ce dorești.
‎E ca un joc pe calculator, ‎dar toată lumea știe
‎în sub conștient: ‎„Da, am o singură viață.”
‎La un moment dat, ‎vezi un indicator fără limită de viteză.
‎Când l-am văzut pentru prima dată,
‎n-am știut cum să procesez informația.
‎E un nimic pe un indicator.
‎De ce are nevoie nimicul de un indicator?
‎Iar nimicul e tăiat cu cinci bare. ‎Ce înseamnă asta?
‎Înseamnă: „Uită tot ce știi.
‎Nu mai există reguli. ‎Uită totul de cinci ori.
‎Conduci cum dorești tu. ‎Chiar și o buhă poate să conducă.”
‎Autostrada elvețiană e ca o familie ‎care ia cina zilnic la 18:30 fix.
‎Televizorul e oprit.
‎Radioul e oprit.
‎Toți se țin de mână.
‎„Mulțumesc, Julia, că ai pus masa.
‎Mulțumesc, tati, că ai tăiat fasolea.”
‎Mama îi spune tatălui „tati” ‎ca să nu-i deruteze pe copii.
‎Să nu-i facă să-și spună: „Ia stai!
‎Cine e Urs?”
‎Iar autostrada germană ‎e asemenea unei mame singure,
‎frustrată, bătută de viață, extenuată,
‎care crește singură opt copii,
‎care-i duce la Europa-Park o dată pe an.
‎Apoi îi lasă să iasă din mașină dimineață ‎și țipă după ei…
‎„Ne vedem la 18:00 la parcarea F!
‎Dacă nu sunteți acolo, ‎mergeți pe jos acasă!”
‎În sufletul ei, o încântă ideea
‎că poate doi sau trei dintre ei
‎nu vor ajunge la timp.
‎În fiecare dimineață, ‎oamenii ajung pe autostrada germană
‎și spun: „Bun, faceți ce vreți.
‎De aici ți-ai luat mașina? Dă-i drumul.”
‎Și toți o iau din loc.
‎De obicei un Mercedes ‎de pe lângă Stuttgard
‎și un Audi de pe lângă München ‎se întrec cu 300 km/h,
‎au parte de un accident fatal
‎și creează un ambuteiaj ‎pentru restul șoferilor.
‎Ceea ce face ca restul ‎să nu mai conducă așa cum voiau.
‎Iar asta le salvează viața.
‎De asta funcționează sistemul.
‎În fiecare dimineață, ‎doi oameni sunt pur și simplu
‎sacrificați pentru zeii ‎autostrăzii germane.
‎În Elveția,
‎nu avem atât de mulți oameni ‎pentru așa ceva.
‎Așa că m-am dus la o bancă germană.
‎M-am gândit că am atins maturitatea.
‎N-am fost niciodată mai matură ‎decât în ziua
‎în care m-am dus la alți doi adulți,
‎care nu sunt părinții mei, ‎să le cer bani.
‎M-am pregătit toată dimineața.
‎Am încercat să mă comport ‎cât mai matur posibil.
‎Am încercat să fiu tatăl meu.
‎Vorbeam ca tatăl meu:
‎„Fără salam după ora 18:00!
‎Eu sunt tatăl!
‎Unde e teletexul?”
‎„- Tată, e un iPad. ‎- Nu-mi pasă! Unde e teletextul?”
‎Așa m-am gândit să intru: ‎„Salut, dați-mi bani!
‎Contract de împrumut. Știu cuvinte!
‎Unde e vulpea de la reclamă?”
‎Așa mi-am imaginat.
‎Dar cum am pășit în banca din Köln,
‎am văzut mochetă peste tot,
‎marmură din Renania de Nord-Westfalia.
‎Atunci, am avut din nou șase ani ‎și jumătate.
‎Nu mi-am recunoscut vocea. Am salutat.
‎Chiar dacă oamenii erau la un metru.
‎Le-am făcut cu mâna. Ei mă priveau.
‎„Bună!
‎Ești singură aici?”
‎„Da.
‎Eu…
‎am auzit că aveți mulți bani.
‎Nu am prea mulți bani și m-am gândit
‎că mi-ați putea da și mie. ‎Jur că vi-i returnez.”
‎„Ce vrei să cumperi ‎cu toți banii ăștia, scumpete?”
‎„Vreau să cumpăr o proprietate,
‎fiindcă fratele meu mai mare are una
‎și zice că e grozav.”
‎„Fratele tău mai mare are și salariu, nu?
‎E de încredere.
‎Își curăță mereu biroul ‎în zilele de miercuri.
‎Iar când se întoarce vineri de la muncă,
‎scoate mandarina din rucsac
‎dacă nu a apucat s-o mănânce.
‎Nu găsește un ghemotoc scurs ‎și maroniu luni dimineața,
‎care-i face pe cei de pe hol ‎să se întreabă ce pute așa rău.
‎Pentru că fratele tău ‎nu și-a mâncat mandarina nenorocită!”
‎„Nu vreau să mai cumpăr ‎nicio proprietate.”
‎Nu cred că bărbații pot face ‎mai multe decât femeile sau invers.
‎Cred că sunt foarte puține diferențe ‎între sexe.
‎Principala diferență ‎dintre bărbați și femei
‎e faptul că buzunarele ‎pantalonilor de damă
‎sunt mult mai mici decât ale bărbaților.
‎Într-un buzunar de damă
‎nu încape nimic!
‎E ca un trailer pentru buzunare.
‎„Vara asta, buzu…” Și s-a terminat.
‎Nu încape nimic. ‎Poți introduce vârful degetelor.
‎E bun dacă îți îngheață vârful degetelor, ‎însă restul palmei transpiră mereu.
‎Poate că unor bărbați le place ‎să-ți ascunzi vârful degetelor.
‎„Doamne!
‎E foarte sexy, misterioasă!
‎Are vârfurile degetelor? Nu le are?”
‎„Vino și-ai să afli!”
‎Asta e diferența principală. ‎A doua diferență
‎dintre bărbați și femei e…
‎că bărbați sunt mai buni, ‎mult mai buni…
‎la munca în echipă, la a fi o echipă
‎și a se asigura că nu trebuie ‎să te aștepți la ceva de la ei.
‎Știu pe pielea mea. ‎Cer mai mult de la femei.
‎Când o femeie spune ceva în public,
‎și nu e cel mai deștept ‎lucru pe care l-am auzit,
‎îmi spun…
‎„Cine te-a întrebat? Închide gura!
‎În trei ani, vom avea…
‎cu toții aceleași drepturi.
‎Fă cu mâna și ajunge.”
‎În cazul bărbaților, nu-mi pasă.
‎Poate fi cel mai prost lucru din lume. ‎Cel mai fără noimă,
‎imposibil de înțeles.
‎Poate scoate doar sunete fără înțeles ‎și-mi zic: „Ce să te aștepți? E bărbat.”
‎Femeile nu doar ‎că răspund acestei presiuni,
‎eu cred că le și place această provocare.
‎Femeile vor să facă pe plac.
‎Bărbații preferă să se bucure. ‎Le place să se distreze.
‎Nu doar că le place să se distreze, ‎dar le place să vadă alți bărbați
‎distrându-se.
‎James Bond, de exemplu. ‎Filmele cu James Bond au succes
‎doar fiindcă bărbații ‎se uită la el și zic:
‎„Da, omule. Ești șmecher! Te descurci.
‎Trage-i-o!
‎Eu nu pot acum, dar tu te descurci.”
‎Îmi place să mă uit ‎la filme cu James Bond cu prietenii mei.
‎Vine inevitabil momentul ‎în care James își desface cămașa
‎și își scoate tricoul. Apar mușchii,
‎iar prietenii mei se gândesc: ‎„Șmecherul are mușchi.
‎Acum am și eu prin asociere.”
‎La mine nu funcționează asta.
‎Dacă mă uit la o prezentare de modă
‎sau la o femeie atrăgătoare ‎scoțându-și pantalonii,
‎nu-mi spun: „O tipă șmecheră ‎cu picioare lungi și subțiri.
‎Acum am și eu picioare lungi și subțiri.”
‎În schimb, mă gândesc:
‎„Bun.
‎Are picioare lungi și subțiri.
‎Sigur e proastă.”
‎Până de curând, s-a tot discutat
‎despre distribuirea unei femei ‎în rolul principal din ‎James Bond.
‎Mă întreb cine vrea să vadă asta.
‎Nu-mi doresc să văd o James Bond ‎mai bună decât mine,
‎care face totul mai bine, ‎e mai inteligentă și mai frumoasă.
‎O agentă secretă britanică atrăgătoare.
‎E superinteligentă, ‎vorbește engleza fluent,
‎la fel și franceza, ceea ce e imposibil.
‎Nimeni nu vorbește franceza fluent.
‎Nici măcar francezii nu o fac.
‎Dacă v-ați uitat la știri la francezi…
‎Și mereu se gândesc: „Futu-i!
‎E conjunctiv sau nu?”
‎Dar James Bond poate. ‎Nicio problemă pentru ea.
‎Engleză fluentă, franceză fluentă. ‎Apoi conduce pe stânga.
‎Nicio problemă, ‎deși e actriță americană.
‎Apoi ucide niște agenți secreți ruși.
‎Face sex cu agenți secreți americani. ‎Nu face schimb de numere de telefon.
‎Nu se teme ‎că va rămâne singură în camera de hotel.
‎Se duce singură în camera ei de hotel.
‎Știe exact ‎unde să pună cardul ca să deschidă.
‎Deschide ușa, ‎găsește o cutie de ciocolată pe pat.
‎Poate nici n-o deschide ‎sau poate mănâncă doar una!
‎Ei îi e de ajuns, ‎nu trebuie să aspire toată cutia.
‎Nu vreau să văd asta.
‎Cred că am o relație deranjată cu femeile,
‎pentru că am o relație deranjată ‎cu bărbații.
‎Iar asta pentru că am doi frați.
‎Eu și frații mei ne băteam întruna.
‎Era unicul nostru mod de comunicare,
‎dar nu mai fac asta și îmi lipsește.
‎Sincer, îmi lipsește. ‎Nu am pe nimeni în viața mea
‎pe care să-l pocnesc.
‎Strigă mereu: „Poliția!”
‎Trist e că nu am încetat să ne mai batem ‎pentru că așa am fi vrut.
‎Încă-mi doresc să-i pocnesc când îi văd.
‎Încă vor să mă bată. ‎Dar nu e acceptabil la nivel social.
‎Sigur, la o înmormântare,
‎poți să înghiontești pe cineva.
‎„Tu te prefaci că plângi!”
‎În rest, nu e bine.
‎La aniversarea de 65 de ani a mătușii,
‎unul de 32 de ani nu poate pocni ‎una de 26 de ani.
‎Pe când e la podea…
‎„Hazel,
‎te-ai pârțâit sau ai râgâit?”
‎Nu se face.
‎Am prieteni care nu înțeleg.
‎Am prieteni care au doar surori.
‎Nu înțeleg și spun: ‎„Hazel, de ce ești așa violentă cu ei?”
‎Să știți că îmi iubesc frații.
‎E clar, nu încape vorbă.
‎Știm. Eu îi iubesc, ei mă iubesc.
‎Rămânem împreună. ‎Peste 35 de ani ne batem pe moștenire.
‎Să sperăm că vom rămâne împreună.
‎Sper să cedeze. Sunt singura din familie ‎care se pricepe la Excel.
‎Dar am prietene care spun: ‎„Hazel, eu am o soră.
‎Sora mea…
‎e prietena mea cea mai bună.”
‎Când aud asta…
‎Când aud: „Sora mea…
‎e prietena mea cea mai bună.”
‎Aud, de fapt:
‎„Hazel…
‎nu am…
‎niciun prieten.”
‎Pentru că sora ta nu e…
‎Mi se pare o risipă de resurse
‎să fii prieten prea bun cu un frate.
‎Cu frații te antrenezi pentru viața reală.
‎Cu frații îți dai seama:
‎„Cât de departe pot merge ‎până să o încasez?”
‎Și odată ce o încasez, ‎mai pot oare să articulez
‎un chițăit după părinți?”
‎Sora ta… ‎Poate dacă nu cunoști pe altcineva.
‎Ai crescut într-o pivniță din Austria.
‎Medical, nu e clar: ‎„E sora mea? E fiica mea?
‎Cui îi pasă?” Așa…
‎În cazul acesta, e în regulă.
‎Fratele meu mai mare,
‎care va deveni tată, ‎e foarte sentimental.
‎Încearcă să aplice comunicarea ‎non-violentă.
‎A venit să mă întrebe: „Hazel,
‎ce ne facem?
‎Iubita mea e însărcinată în opt luni. ‎Să mă însor cu ea?
‎Ar fi romantic? ‎Cam prea târziu pentru romantism.
‎Škoda Octavia e cumpărată, dar…
‎Ar fi frumos să ne unim destinele ‎înainte să vină copilul
‎ca să fim o echipă.”
‎N-am știut ce să spun.
‎Singurul meu răspuns cinstit este:
‎„Nu mă interesează. Nu-mi pasă.”
‎Orice conversație între mine ‎și fratele meu
‎care nu se încheie după 20 de minute ‎cu o lovitură peste față
‎e o pierdere de vreme pentru mine. ‎Iar acum pare
‎că nu-mi respect frații.
‎Și asta fiindcă nu-mi respect frații.
‎Cred că „respect” e un cuvânt exagerat. ‎E un cuvânt foarte mare.
‎E un cuvânt prea mare pentru ceva ‎atât de mic ca un frate mai mare.
‎E prea important.
‎Respectul e supraestimat. ‎Oamenii se poartă…
‎de parcă respectul pentru ceilalți ‎e suprem.
‎Nu sunt de acord. Toleranța față de alții ‎e mult mai importantă.
‎Toleranța cinstită valorează ‎mai mult decât respectul fictiv.
‎Respectul e ca și cum ai trage ‎cu tunul în vrăbii.
‎Respectul e ca un maraton terminat ‎în mai puțin de trei ore și jumătate.
‎Da, impresionant, dar n-aș fi observat ‎nici dacă stăteai pe loc.
‎Toleranța înseamnă ‎să rămâi în picioare fără să cazi.
‎Deloc impresionant.
‎Dar e nasol când nu reușești.
‎Asta fac eu cu frații mei. Îi tolerez.
‎Vă tolerez, ceea ce înseamnă ‎că sunt conștientă
‎de existența voastră
‎și nu am de gând ‎să fac nimic ca să schimb asta.
‎Asta înseamnă toleranța ‎și de aceea e foarte importantă.
‎Și fratele meu m-a întrebat: ‎„Hazel, ce să facem?
‎Să mă însor cu ea?” ‎Și pur și simplu nu am știut
‎cum să reacționez. ‎Și am făcut singurul lucru
‎care mi s-a părut logic în acea situație.
‎Mi-am scos un pantof și o șosetă.
‎Celălalt pantof și cealaltă șosetă ‎le-am lăsat la locul lor…
‎și m-am înclinat.
‎Am încercat să-i zâmbesc cât mai dulce.
‎I-am făcut cu mâna.
‎Credea că-l voi plesni.
‎A fost mai rapid.
‎Și i-am simțit pulsul în palmă
‎la contactul cu obrazul meu.
‎Asta înseamnă dragoste adevărată ‎pentru mine.
‎Mulțumesc mult, Köln!
‎Mulțumesc că ați venit.
‎Aveți grijă de voi!
‎Mulțumesc mult.
‎Și cânt acum
‎O piesă pentru Köln
‎Oamenii normali sar peste generic
‎Vă spuneți: „Stai puțin! ‎Câți au contribuit la filmul ăsta?
‎Ce e un producător executiv?
‎Ce anume execută?
‎Dar oare ce anume produce?
‎E doar o femeie singură pe scenă
‎Într-o…
‎Și-a ales o ținută drăguță
‎Are gusturi bune
‎Are un stil foarte natural
‎Probabil că s-a machiat singură
‎Probabil că merge rapid
‎Pentru că doarme peste opt ore pe noapte
‎Are pielea curată
‎Mulțumesc că ați venit ‎Acum plec
‎E un bar deschis în apropiere
‎Subtitrare: Linda Pricăjan