Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
A NETFLIX SAJÁT GYÁRTÁSÚ VÍGJÁTÉK-KÜLÖNKIADÁSA
Köszöntsétek a kölni színpadon élőben fellépő
Hazel Bruggert!
Köszönöm, Köln!
Örülök, hogy itt lehetek. Annak is, hogy végre felveszik a műsoromat,
és így az emberek otthon is megnézhetik.
Imádok mindenféle képernyőt nézni.
Gyerekként imádtam tévét nézni.
A két bátyámmal nem nézhettük sokat.
A szüleink megtiltották,
mert „szeretnek” minket, és bla, bla, bla.
Mindig azt mondták, menjünk el otthonról,
beszélgessünk,
faragjunk valami mókásat egy répából.
De mi tévét akartunk nézni. A szüleim egyszer csak elérték azt a kort,
mikor elkezdték feszegetni a határaikat.
A szülők egy ponton eltűnődnek, milyen messzire mehetnek el,
mielőtt a gyerek azt mondaná: „Elég!”
Az egyik ilyen határ egy szabályuk volt.
A bátyáimmal csak annyi percen át tévézhettünk,
ahány oldalt olvastunk aznap.
Micsoda hülye szabály!
Fogod a világ legjobb dolgát, a tévét,
és az olvasással, a legrosszabb dologgal állítod szembe.
És csak annyit tévézhettünk,
amennyit a leggyengébb láncszem olvasott.
Mindig szurkoltunk a leggyengébb láncszemnek.
„Gyorsabban! Gyorsabban!
Nyald meg az ujjad, hogy gyorsabban tudj lapozni!”
Akármennyit olvastunk, mindig csak a Wetten dass…? mehetett.
Ha adták ezt a műsort, mi mindig néztük.
Svájcban nőttem fel, Zürich külvárosában.
Így ebből a műsorból tájékozódtam Európáról.
Nagyon sokáig
azt hittem, hogy Németország haszontalan készségű emberekkel van tele.
De ahelyett, hogy szégyellnék,
több milliós közönség előtt ünneplik azokat.
Aki nem ismerné, a Wetten, dass…? a világ legjobb műsora.
Thomas Gottschalk ez a magas,
szőke, göndör hajú bajor besétál
egy gyönyörű öltönyben, mint egy büszke, trópusi német madár.
Besétál, és köszönti a közönséget: „Jó estét! Üdv! Szervusztok!
Üdv, Bruce Willis. Üdvözöllek!
Igen, ez egy nagy kanapé. Ez a legnagyobb kanapé Németor…
Egyél Haribót! Egyél most!”
Bruce Willis ott ül zavartan, és azt gondolja: „Oké.
Sok rosszat hallottam a német szórakoztatóiparról,
de ez szörnyebb mindennél, amit valaha is el tudtam képzelni.”
„Bruce Willis, ő itt Jürgen!
Jürgen Villingen-Schwenningen-i,
és a vécépapír ízéből meg tudja mondani a márkáját.
A Bruce Willis arcán látható zavartság ekkor mély undorrá változik.
A fülébe dugja az ujját,
mert nem tudja elhinni, amit épp mondott a tolmács.
Bejön Jürgen.
Jürgen egy 45 éves építészmérnök Dél-Németországból.
Az öltözőben sikerült rávenni,
hogy ne biciklisnadrágban legyen.
Alkudoztak vele, és most olyan nadrág van rajta,
aminek a szárhosszát…
cipzárral lehet állítani.
A közönség azt gondolja: „Jürgen, mi baj?
Három perced van a tévében.
Mi a terv? Egyik oldalt…
forrónaci, a másikon halásznadrág? Mit akarsz mondani?”
Jürgen fején sötétített úszószemüveg van,
amire két apró vécépapír-gurigát ragasztott,
hogy azok is, akik lenémítva nézik az adást,
vagy akiknek problémájuk van a felfogásukkal,
lássák mi a fontos Jürgen életében.
Thomas és Bruce beszélgetni kezdenek:
„Menni fog neki?”
Thomas azt mondja: „Persze, Villingen-Schwenningen-i.
Ha valaki képes erre, az Jürgen!”
Bruce azt mondja: „Nem fog menni.
Csak engedjenek ki innen! Elég ebből! Nem.”
Jürgen bátran eszi egyik tekercs vécépapírt a másik után.
Naná, hogy meg tudja csinálni,
és a produkció után büntetésképp, Thomas Gottschalk
háromszor arcon csapja Bruce Willist
egy döglött pisztránggal.
Ez volt a Wetten dass…? A legjobb műsor.
Sokkal jobb volt, mint olvasni.
Gyerekkoromban biztos voltam benne,
hogy egy nap Thomas Gottschalk leszek. Ez volt a legnagyobb álmom.
Olyan hajat és attitűdöt akartam, mint Thomas Gottschalké.
Tévében akartam szerepelni.
Aztán szerepeltem a tévében,
és néha még mindig szereplek, de…
A tévében mindig az a helyzet
hogy minden szobában a kelleténél kettővel több ember van,
aki túl későn bukott ki a szociológiáról. És minden beszélgetés unalmas.
Szóval arra gondoltam, saját műsorom lesz.
Indítottuk egy Youtube-műsort a kollégámmal, Thomas Spitzerrel.
Volt egy esti talk show-m a kölni nappalimban.
Azon gondolkoztam, kit hívhatnék meg, mert kellenek vendégek.
Hosszú távon elég gáz, ha mindig csak egy üres székkel beszélsz.
Olyanokat kerestem, akik szerintem menők. Gondolkodtam azon, ki menő.
Szerintem Anke Engelke nagyon menő. Ő egy tehetséges, vicces színésznő.
Megkérdeztem: „Hé, Anke! Akarsz támogatni?
Gyere el hozzám! Nem tudunk fizetni, de van M&Ms.
A műsorba nincs beleszólásod. Bocs. Minden jog a miénk.
Benne vagy?”
Azt mondta, nem tudja elképzelni, hogy ez menne neki.
Gondoltam: „A te bajod, hogy ilyen gyenge a képzelőerőd.”
A másik lehetőség Barbara Schöneberger volt.
Barbara Schöneberger, egy nagyon szimpi,
elég aktív, német műsorvezető nő.
Hosszú, szőke haja és nagy, kék szeme van.
Mindig kicsit meglepettnek tűnik, így néz…
Mintha nem hinné el, hogy megint szerepelhet a tévében.
Mintha keresne valamit,
talán egy kontaktlencsét, amit épp visel,
vagy egy gondolatot.
Barbara Schöneberger egyáltalán nem válaszolt.
Gondoltam, ha senki sem akar eljönni,
akkor majd állatokat hívok.
Az a jó velük kapcsolatban, hogy nagyon kevés joguk van.
Az állatoknak olyan kevés joguk van, hogy tíz év múlva
a társadalmunk szégyenkezni fog,
hogy csak ennyire használta ki őket, mikor alig voltak jogaik.
Felhívtam egy kölni, állatokkal foglalkozó ügynökséget,
az „Angelika Filmes Állatait.” Egyből tudod, hogy profik.
Tudod, ki az: Angelika. Tudod mit csinál: állatos filmeket.
És Angelika…
Angelika klasszikus kölni lány volt.
Így kölni nyelvjárásban beszélt.
Addig nem is tudtam, hogy létezik olyan.
Ilyen: „Et kütt, wie et kütt. Et hätt noch immer joot jejange!”
Mintha a nyelv spicces lenne, de a test már dolgozna.
Ez azt jelenti: „Lesz, ahogy lesz. Mindig sikerül.”
Senki nem gondolna erre, akinek van agya.
Egy kémiai laboratóriumban senki nem gondol arra:
„Mindig sikerül.”
Lítium, víz, „Mindig sikerül.”
Megkérdeztem Angelikát.
Megkérdeztem, mennyiért lehet kibérelni egy libát.
„Szeretnék kibérelni egy libát,
bevinni a nappalimba, és meginterjúvolni éspervagy inzultálni.”
Angelika hangnemet váltott.
A boldog Rajna-vidéki eltűnt.
Másképp beszélt. Azt mondta: „Figyelj!
Elment az eszed?
Egy libát?!” Így beszélnek a kölniek, ha dühösek.
Az első szótagot előre dőlve, agresszíven megnyomják,
a másodiktól pedig mintha megijednének. „Figyelj!
Megőrültél?”
Legjobb előrefelé kilélegezni,
aztán a hátrafelé belélegezni. „Megőrültél?
Egy libát?”
Ha a Disney filmet készítene egy agresszióval küzdő fújtatóról,
azt Angelikáról mintáznák.
Megkérdeztem: „Mi a gond a libákkal?”
Mire ő: „Nem ismered a show-biznisz első számú szabályát?
Csak semmi liba! A libák mindent elbasznak!”
Azzal letette. Ezt sose hallottam.
Rögtön rákerestem: „A libák mindent elbasznak!”
Többórányi videóanyagot találtam libákról, ahogy eltörik négyévesek karját.
És ha ezt tudod,
ha tudod ezt az információt a libákról,
akkor látod is rajtuk. A liba…
olyan, mint egy leharcolt hattyú,
mint egy kereskedelmi csatornás hattyú.
Rá szabad egyáltalán nézni? Mint egy bajkeverő tinédzser.
A négyévesek sokszor álldogálnak a szabadidejükben.
Egy négyévesnek csak szabadideje van.
Szóval mindig négyéveseknek való dolgokat csinál.
Nem tudom, mit csinálnak a négyévesek. Nem vagyok tagja a közösségüknek.
De ez egy retró négyéves. Ott áll, és jojózik.
„Négyéves vagyok!
Ha bárki kérdi, négy és fél éves vagyok.
Csak tegnap lettem négy, tökmindegy.”
Aztán jön egy liba
egy Uberrel.
A libák szarnak kisvállalkozásokra és a környezetre.
A liba meglátja a négyévest, és így szól: „Szergej!
Szergej, állj!
Egy négyéves!
Balhé van.
Épp… balhéidő van. Engedj ki!”
A liba kiszáll. Hé, nézzétek, libák!
Igen, fürödjetek a Rajnában, ti hobók!
Oké, most elégedett vagyok mindennel.
Ha fél évvel ezelőtt azt mondjátok, felveszik a műsoromat,
és 20 liba repül majd el ott épp jókor, nem hittem volna el.
Aztán a liba kiszáll az Uberből,
magabiztosan odasétál a négyéveshez,
eltöri a karját, és visszaül az Uberbe.
A síró négyéves erre nem számított.
A karja egy csontszilánkokkal töltött húsdarab,
amiről egy jojó lóg, ami himbálózik a szélben.
Az anyja látja ezt, nem vette észre a libát, és azt gondolja:
„Az ő hibája, vadult a jojóval”,
és ad neki egy taslit.
A liba látja ezt az erőszakos tettet,
örül neki, rágyújt, és öt csillagot ad Szergejnek az Uberen.
Ez túl negatív energia számomra.
Nem kell ez nekem otthonra. Így visszahívtam Angelikát,
azzal hogy: „Sajnálom.
Nem tudtam, hogy a libák pszichopaták. Ez mindent megváltoztat.
Milyen madaraid vannak még?”
Azt mondta: „Küldök neked egy kauzot.”
Mire én: „Remek.”
Kétségbeestem. Nem tudtam, mi az a kauz.
A kauz egy…
borzasztóan kiábrándító állat.
Nincs rá más kifejezés. Már a kinézete is az.
Úgy néz ki, mint egy bagoly, amit rossz hőfokon mostak ki.
Ha a szabadban játszol a baglyoddal, és az koszos lesz,
rágó ragad a tollaiba, próbálod kiszedni a rágót
mogyoróvajjal, majonézzel, de nem megy.
Csak tiszta kosz lesz a baglyod,
rajta rágóval, mogyoróvajjal és majonézzel.
Aztán írsz egy fórumra:
„Segítetek a koszos baglyomon!”
És építő kritika helyett
csak passzív-agresszív, gyűlölködő kommentek jönnek:
„Minek viszed egyáltalán a szabadba a baglyodat?
Egy ilyen csodás madárral ezt nem szabad. Ezt mindenki tudja.
Az ilyenek miatt tart itt Németország.
Ezért szavazok a szélső jobboldalra!”
És arra gondolsz: „Istenem,
csak egy kis segítség kéne a koszos baglyom miatt.”
Becsukod a laptopodat,
elolvasod a címkét a baglyon:
„Csak kézzel mosható,” majd így szólsz: „Kézzel? Nem a dédanyám vagyok!”
Aztán egy kis időre beteszed a baglyot a mosógépbe.
20 percre, 90 fokon.
Aztán kiveszed a baglyot, és kész is a kauz. És…
a kauz pontosan két dologra képes.
Minden kauz pontosan két dologra képes. Egy: úgy tud nézni,
mintha egy unalmas és lassú tenisztornán lenne.
Kettő: úgy tud nézni, mintha nem lenne benne biztos,
hogy a labda benn volt-e vagy sem.
A kauz megérkezett. 400 euróba kerül kibérelni egy kauzot.
Egy másik jelenethez kellett nekünk Thomassal…
Kellettem én, félmeztelenül.
Röviden meg kellett mutatnom a melleimet, hogy Thomast idézzem „Iróniából.”
Azt mondtam: „Nem…
Hogy villanthat valaki iróniából”?
Erre Thomas: „Nem az kell, hogy szexinek találják.
Csak nevessenek!”
Aztán azt mondtam: „Nem teszem meg.
Erős nő vagyok. Nem teszem meg. Nem kell megtennem.
Nem kell megmutatnom
a bőrömet, a testemet, hogy kattintsanak.
Tudom, mit érek, és mire vagyok képes.
Nem kell megtennem.Feminista vagyok.
Nem mutatom meg a melleimet.”
Szóval…
hívtam egy sztriptíztáncost.
Mert ezt jelenti erős nőnek lenni.
Erős nőnek lenni azt jelenti,
hogy felismerjük a gyenge nőket,
és kitűnünk közülük a pénzünkkel.
Felhívtam egy ügynököt, és megkérdeztem:
„Mennyibe kerül, hogy egy nő megvillantsa a melleit?
Ne aggódj, csak iróniából. Csak egyszer, gyorsan megvillantja.
Az arca sem fog látszani.
Nem kell feleslegesen a nő arcára szorítkozni.
Csak egy gyors…”
Azt mondta, 400 euró.
Mire én: „Megőrültél? 400 euróért kapok egy kauzot.
És a kauz nem csak félmeztelen. Nadrágja sincs.
400 euróért kapok egy anyaszült meztelen,
erősen motivált kauzot, aki nem is hallott még szakszervezetről.
Aztán megkérdeztem egy színésznőt,
hogy eljátszana-e egy sztriptíztáncost.
50 euróért belement.
Tanítok egy trükköt. Ha olyasmit kell tennetek,
amihez nincs kedvetek, szóljatok egy színésznőnek
a hónap végén: „Hé!
lenne kedved eljátszani valakit,
aki segít nekem átöltözni?”
Leálltam a fogamzásgátlóval.
Ma nem lesznek átvezetések. Nem azért, hogy összezavarjalak titeket.
Nincs időnk átvezetésekre.
Ha idén valamit megtanultam, az az, hogy nincs idő átvezetésre.
És sajnálom, ha több rendszerkritikát vártatok tőlem.
Nem azt sajnálom, hogy nem kritizálom,
hanem titeket sajnállak, mert azért jöttök el,
hogy rendszerkritikát halljatok.
Szerintem otthon, egyedül is tudjátok kritizálni a rendszert.
Csak olvassatok újságot, és gondoljátok azt:
„Ó, ilyen rendszerben élünk.
Micsoda szarrakás.
Na, majd én kritizálom.”
Szóval leálltam a fogamzásgátlóval, és elmentem a nőgyógyászhoz.
A nőgyógyászom egy nagyon öreg, nagyon fehér
és őrülten heteroszexuális férfi.
Gondoltam, esélyt adok ennek a demográfiai csoportnak.
Vannak barátnőim, akiket ez zavar.
Azt kérdik: „Nem fura, hogy férfi nőgyógyászod van?
Nincs olyan…”
- „Olyan mi?” - „Olyan…”
- „Tessék?” - „Olyan…
szexuálisan túlfűtött légkör a szobában?”
És nincs. Úgy értem…
Először is, annyira öreg, hogy már meg sem nézi.
Ez az egész inkább egy megérzés, egy becslés.
Másodszor, miért lenne jobb, ha nő lenne a nőgyógyászom?
Nem bírnám a versengést.
Ha egy vonzó, magasan képzett nő bejön, és rám néz…
Harmadszor, a nőgyógyászom vérprofi.
Semmi sem zökkenti ki.
Csak szakkifejezéseket használ.
És latinul beszél hozzám. Nem értem, amit mond.
Ő egy zürichi öregember. Mondhatna ostoba dolgokat,
de nem teszi. Nem azt mondja: „Kisasszony,
hogy van a kis osztrigája?”
Imádnám! De nem ilyen. Csak latinul beszél hozzám.
Szóval kábé 9:30 van, vasárnap reggel.
Nincs rajtam se nadrág, se bugyi.
Az öreg fél órán át folyamatosan latinul beszél hozzám.
Pont ilyennek képzelek egy randit a pápával.
Nem, szerintem a pápa nem randizna velem.
Húsz évvel idősebb vagyok a kelleténél.
És nő.
Az első teendőd a nőgyógyásznál…
Ezt a fiatal nőknek mondom.
Az első teendőd, hogy vizeletmintát adsz.
Ott voltam. Nagyon motivált voltam. De nem volt tartalékpisim.
Soha nem megyek úgy valahova először, hogy azt gondolom:
„A busz két perc múlva jön, a hólyagom 3/4-éig tele van.
Pisiljek, vagy vigyem magammal?
Talán ott majd valaki örülni fog neki.”
Bemegyek, a recepciós ad egy poharat,
és azt mondja: „Kisasszony, ebbe vizeljen bele!”
Bemegyek a mosdóba. Hatalmas nyomást érzek.
Sikerült nagynehezen negyedéig megtöltenem a poharat.
„Gyerünk, Hazel!
Spárgaszezon van!”
Aztán egy kis szekrénybe tettem a poharat.
Ezt ki lehet nyitni mindkét oldalról, mint egy adventi naptárat.
De nem csak napi egyet.
Minden nap karácsony, és csak pisi van benne.
És mikor kinyitod az egyik oldalt,
imádkozol, hogy épp senki ne nyissa ki a másik oldalt.
Huber asszony, tanít még furulyát?
Ez jó gyakorlat.
Van, ahol nincs ez a szekrényrendszer.
Ki kell jönnöd a poharaddal,
el kell sétálnod a várakozók mellett.
Egyes nők magabiztosan csinálják.
Ez az életcélom,
hogy olyan nő legyek, aki csak kijön, és szemkontaktust teremt.
Helló!
A bár nyitva van!
Aztán bemegyek a vizsgálati helyiségbe,
egy hideg, kiburkolt szobába. Az orvos azt mondja:
„Üdv, hölgyem. Szabaduljon meg a ruháitól!”
„Szabaduljon meg a ruháitól!” Ez szép.
Szép koncepció: „szabadság”.
Csakhogy azt akarja, hogy vegyem le a nadrágomat és a bugyimat,
aminek számomra semmi köze a szabadsághoz.
Sosem éreztem úgy, hogy a nadrágom korlátozza a szabadságomat.
Ha egy idegen férfivel vagyok egy szobában, sosem gondolom:
„Jól érzem magam.
De ez a nadrág…
Bárcsak levehetném!”
Szívem szerint több nadrágot vennék fel, de ez nem opció.
Belemegyek. Csapatjátékos vagyok. Ha együttműködöm, hamarabb vége lesz.
Leveszem a nadrágomat és a bugyimat. Felül minden marad.
Póló, pulcsi, dzseki, síszemüveg,
egy sörsisak, rajta a „Szeretem Minnesotát” felirattal.
és a zoknim a lábamon.
És van egy nagyon nehéz kérdés.
Levegyem…
a zoknimat?
Vagy visszavegyem a cipőmet?
A zoknim levétele azt sugallja, hogy azt akarom, az orvos ne feszengjen.
És hogy azt higgye, örömmel megteszem.
Jókedvemből jöttem. Azért, mert ezt akarom.
De a cipőviselés mellet szól,
hogy ez valaki számára munkaszituáció.
És olyan hülyén néz ki,
ha nincs rajtam nadrág és bugyi,
csak zokni és cipő.
Ez azt üzeni: „Benne vagyok.
De nem érek rá sokáig.”
Aztán azt tettem, ami az egyetlen logikus döntésnek tűnt.
Levettem az egyik zoknit,
és felvettem az egyik cipőt.
Aztán álltam ott kicsit ferdén, és azt mondtam: „Oké,
csinálja! Sosem éreztem még magamat ilyen szabadnak.”
Aztán elkezdődik. Nem kell kétszer kérni.
Hátradőlsz, mint a fogorvosnál.
De itt nem az orvos arcát figyeled.
Különben új orvos kéne.
A fogorvosnak is.
És a nőgyógyászom csak akkor beszélget, ha dolgozik.
Amikor elkezdi a vizsgálatot.
Nem akarok csevegni ebben a helyzetben.
Nem tudom, mit szabad, és mi az, ami túl sok.
Nem beszélünk erről nyilvánosan.
Meg…
Megsimogathatom a fejét?
„Aye, aye, aye, Papacito,
Pero tú trabajas muy bien.”
Nem tudom, miért spanyolul mondtam.
Latinul nem tudok, de ez hasonlít.
Mivel nagyon kevés a haja,
talán adhatna filceket, mint a gyerekeknek az étteremben.
Aztán az eszközeiért megy.
Egy olyan ládában tartja őket, amit még 1890-ben vett a Szovjetúnióban.
Az mindig 14 fokkal hidegebb, mint a szoba.
Nem tudom, mitől.
Aztán kiveszi a kedvenc műszerét.
A kedvenc műszere valamiféle fémkacsa.
Megnyomod a hasát, és… kinyílik a csőre.
Nincs ilyen hangja. Azt hozzá kell képzelni.
Ha nálad ilyen hangja van, akkor nagyon beteg vagy,
Kinyílik a csőre. A képarány 16:9-ről 4:3-ra változik.
Először mindig a spirálomat nézi meg.
Ugye már nem szedek gyógyszert.
De attól használok fogamzásgátlást,
és egy spirál nagyon megbízható fogamzásgátló.
Ahogy a neve is mutatja, ez csak egy feltekert rézdrót.
És azért jó fogamzásgátló, mert a sperma
valamiért
retteg a réztől.
Nem tudom, miért Ez olyan vámpíros-fokhagymás szitu.
Azt sem tudom, ki derítette ezt ki.
Talán a középkorban volt egy tinédzser,
aki a templom tetején maszturbált.
Egy spirál hét évet bír.
Aztán ki kell cserélni.
Hét év után
a sperma már nem fél a réztől.
Talán már annyira lepukkant, hogy a sperma nem veszi komolyan.
Graffitik borítják mindenütt.
Egy őrült petefészek vécépapírral tekerte be.
Ezért van a spirál alján egy zsinór.
Az orvos azt mondta, hogy a zsinórnak meghatározott hosszúságúnak kell lennie.
Mert ha túl rövid, nem lehet kiszedni a spirált.
Nem tudom, olyankor mi van. Szerintem vársz még 7 évet,
remélve, hogy teherbe esel, és a baba
kifele jövet…
Ami halálos, mert a koponya még nem nőtt össze.
Azt mondom, hogy ez nagyon késői születésszabályozó módszer.
Tehát egy spirál hét évet és egy terhességet bír ki. És…
a nőgyógyászom folytatta: „Tudja, hölgyem,
ez a zsinór nem lehet túl hosszú sem. Mert ha a zsinór túl hosszú…
az zavarhatja a hétköznapjaiban.”
Akkor arra gondoltam: „Ember,
mit gondolsz, milyenek a hétköznapjaim?”
Vagy talán…
Jobb kérdés, hogy milyen hosszú a zsinór.
Mennyiről beszélünk? Egy méter 25 centiről?
Ez a fogamzásgátló módszer?
Hogy ott állok egy hosszú zsinórral
a táncparketten a klubban.
A zsinór a zenével együtt rezonál.
Mindenki rám néz, és azt gondolja: „Fúj!
Mi ő, egy léggömb?”
Hogyan korlátozza a réztekercs a hétköznapjaimat?
Fogok még tudni kocogni a tengerparton? Mögöttem…
lobog a zsinór.
Óvatosan simogatja a brit turisták leégett bokáját.
Amikor biciklizek a spirálommal…
a zsinór száll a levegőben.
Hozzáér a küllőkhöz. A helyi gyerekek azt mondják: „Hé!
Hallottátok?
Hazelnek nemcsak praktikus fogamzásgátlója,
hanem robogója is van.”
Jobbkanyarnál a zsinór a küllőkre tekeredik.
Átrepülök a kormány fölött.
A bringa a bokorban, a spirál mellette. Arra gondolok. „Ne!
A drága országúti biciklim.”
Ráadásul ma délután valószínűleg terhes leszek.
„Ezt azonnal fejezze be!
visszataszító, amit mond.”
Ezzel szakított félbe a nőgyógyászom.
„Könyörgök. Ez komoly munkaszituáció.
Az ön által felvázoltak egyenesen nevetségesek.
Persze, hogy nem” - mondta.
Itt pár milliméterről beszélünk,
de legfeljebb egy centiméterről.
Ha ez a zsinór túl hosszú,
az a partneremet zavarhatja egy intim helyzetben.
És nagyon meghatónak találtam.
Hogy aggódott
egy olyan férfi intim jóléte miatt, akit nem is ismerek.
Aztán arra gondoltam: „Várjunk csak, 2020 van.
Nem beszélhetek az erős nőkről,
használhatok cicidublőrt az interneten, majd szégyenkezhetek a zsinórom miatt.”
Azt hiszem, ideje azt mondani: „Tudod mit?
Kiállok a zsinórom mellett. Ha azt akarom,
hogy kicsit extravagánsabb legyen,
talán két-három üveggyöngy legyen rajta,
vagy egy Oliver Kahn-kártya…
Ha ezt akarom, jogomban áll.”
Öregszem.
Huszonhat éves lettem.
Az nem túl öreg, de számomra rekord.
Nem látom magamon, hogy öregszem.
A szüleimen igen. A szüleim lassan megöregednek.
Azért nem olyan öregek, de…
a szüleim most eljutottak odáig…
hogy ha vesznek valami drága bútort,
szeretném, ha lenne beleszólásom.
De jó a kapcsolatunk. Párhavonta találkozunk.
Ha találkozunk, mindig van valami új, amire már nem képesek.
De nagyon izgatottak.
A szüleim nagyszülők lesznek. A bátyámból apa lesz.
A szüleim el sem hiszik. Nagyon izgatottak.
Rájöttem, hogy a szüleim imádják a gyerekeket.
És ez a gyerek már most többet megtehet, mint amit mi valaha is megtehettünk.
Semmi szabály, csak szeretet és édesség.
Amint megszületik,
a szüleim házának felső emeletén lakhat.
Ez az egyetlen szoba, aminek saját mosdója van.
Anyám biztos benne, hogy a babának saját fürdőszoba kell.
De szerintem nem.
Az első három évében úgyis pelenkás lesz.
A pelenka a saját fürdőszobája.
Aki pelenkás, annak mindig van saját mosdója.
Itt a saját mosdóm.
Kér vizeletmintát, doktor úr?
Nem probléma.
Mostantól nem én leszek a legkisebb.
Eddig én voltam az. De ez megváltozik.
Kevésbé rossz, mint hittem.
Próbálom ezt kihasználni, és felnőttesebb lenni.
Próbálom átértékelni a szórakozáshoz fűződő viszonyomat.
A felnőtteknél ez fura.
Szerintem a felnőttek képesek jó érzés nélkül szórakozni.
A középkori vásár például egy felnőtteknek szóló esemény.
Talán ti is tapasztaltátok már.
Odaérsz, és egy Saar-vidéki letaposott mezőt látsz.
Azt gondolod: „Rosszakat halottam erről a tartományról,
de ez még szarabb, mint amilyennek elképzeltem.”
Van ott valahol egy Björn nevű fickó sztreccsnadrágban és harangjelmezben,
és egy fura nádsípon játszik. Mindenki azon gondolkodik:
„Björn őrült, vagy csak germanisztikát tanul?”
Mindegy, hol és mikor van a középkori vásár,
mindig előtte három órával áll el az eső.
Van cipóban tálalt leves, és mindenki maximum közepesen érzi jól magát.
Mindenki közepesen jól néz ki.
Mindenki középkorú. Ezért hívják középkori vásárnak.
Mert semmi köze az igazi középkorhoz.
Jó lenne, ha lenne egy rész,
ahol a valódi középkor elevenedik fel. Odamegyek…
Nem tudom, hogy az immunrendszerem elég erős-e.
Nő vagyok. Nadrág van rajtam.
Ez nagy port kavar, valószínűleg lefejeznek.
Egy nagymama fekszik ott a saját hányásában.
Itt az idő. Már 39 éves. Na ez…
Ez érdekes lenne, de ezek a mostani vásárok
senkit sem érdekelnek.
Még egy valódi középkori se akarna a középkori vásárba menni.
Ha lenne egy időgépünk, és egy valódi középkorit
a 2020-as Saar-vidékre küldenénk vele,
az megérkezve így szólna: „Mit látnak szemeim? Mi zajlik e helyen?”
Másképp beszél. A középkorból jött.
„Te szép leány! Mi folyik ehelyütt?”
Úgy beszél, mint egy svájci, akit elütöttek.
Egy lassan haladó Prius ütötte el, nem egészen 5 km/h-val.
Nem hallotta.
„Mi ez? Leves cipóban? Sosem ettünk ilyesmit.
Ezt honnan vettétek?
Azt gondolni, hogy ha kenyérhez jutottunk,
abból vicces edényt készítettünk…
Nem, vagy nem ettünk semmit, vagy kenyeret vagy levest.
És mindenkinek egy tálja volt,
ami a nagyapja gerincéből készült.
És ha eltört a tál, akkor éheztél.”
Arra gondoltam, ha nem szórakozhatok felnőttként,
akkor úgy akarok nem szórakozni, mint a felnőttek.
Mert a felnőttek nagyon jók ebben. Tudatosan kerülik a szórakozást.
Észszerűen gondolkoznak.
Recepteket gyűjtenek.
Leírnak ezt-azt az adóból.
Mindig óvatosnak kell lennem, ha erről beszélek.
Három hónapja felléptem egy stuttgarti autósmoziban.
Szinte pornográf módon adtam ezt elő.
Igen, ez az! Írd le!
Üss meg a próbaidős papírjaiddal, csajszi!
A felnőttek az ingatlanokért is odavannak.
Szerintem az ingatlanok unalmasak. Nem képesek semmire.
Még megingatni sem lehet őket.
Egy kis ízelítő abból, hogy az ingatlanok milyen kevés dologra képesek.
Egy kauz 2-vel több dologra képes, mint bármelyik ingatlan.
Pedig nem várunk sokat az ingatlanunktól.
Csak azt, hogy ott legyen, és még 30 év múlva is.
Így 31 év múlva azt mondhatjuk: „Gisela, ez jó…” Hé!
Biztos sváb.
Nem várunk sokat az ingatlanunktól.
Csak hogy 30 év múlva is ott legyen.
Így 31 év után azt mondhatjuk:
„Gisela, jó, hogy megvettük annak idején.
Akkor nem volt sok pénzünk.
Most már túl sok van, és hamarosan meghalunk.”
Ez a német álom.
Ez az én álmom is.
Elmentem egy bankba, és megkérdeztem, vennének-e nekem egy ingatlant.
Mert az senkinek nem megy csak úgy.
Talán Svájcban, ahonnan jöttem.
Van, aki csak így vesz egy házat.
Olyan gazdagok. Más képességeik vannak.
Egy párhuzamos világban élnek. Csak csettintenek egyet így.
És jön egy Lamborghini,
ami leszopja őket.
„Nem tudtam, hogy a Lamborghinik képesek erre.”
Igen, egy hibrid.
De ha a normális emberek akarnak venni valami drágát,
bankba kell menniük, hogy: „Hé, Bank,
hallottam, sok pénzed van.
Nekem még nincs. Adnál egy kicsit?
Visszafizetem, esküszöm.”
Elmentem a Német Bankba.
Vagyis nem oda, hanem egy német bankba. Vannak elveim.
Arra gondoltam…
egy német bankba megyek,
mert félig Svájcban élek,
félig Németországban.
Ha valaki nézi ezt az adóhivataltól,
55%-ban Svájcban élek.
De gondoltam, német bankba megyek.
Mert egy német bank egy felkészítő az igazi bankokhoz.
A svájci bankok nagyon félelmetesek. Minden márványból van.
A padló, a fal, a növények, az alkalmazottak. Minden márvány.
És a német bankok inkább…
ifjúsági központok.
Bemész. Egy adományozott kanapé van a sarokban.
Azt gondolod: „Oké, ezt kidobhatnátok.
Van rajta ez folt ami mozog. Én rá nem ülök.”
Nehéz megmondani, mit szeretek jobban.
Ha a bank sokkal szebb, mint a lakás, ahol lakni akarok,
vagy ha a bank annyira elbaszott, hogy sosem költöznék oda.
Ha a bank túl szép, arra gondolok,
hogy ez az egész túl sokba fog nekem kerülni.
De ha a bank túlságosan lepukkant,
nem tudom, hogy az ottaniak tudnak-e bánni a pénzzel.
Észrevettem, hogy Németország és Svájc nagyon különbözik egymástól.
Azt hiszem, brutális különbség van köztük.
Mert a németek nagyon mások, mint a svájciak.
Az emberek gyakran egy országként kezelik a kettőt.
A németek úgy tesznek, mintha Svájc
Bajorország egyik aranyere lenne.
A svájciak sokszor úgy beszélnek Németországról,
mint a nagy kantonról.
Mintha ez lenne a legnagyobb svájci tartomány,
ami teljesen megalomániás.
Hogy így hívják Németországot,
az olyan, mintha a melanoma orvoshoz menne,
és azt mondaná: „Doktor úr, aggódóm,
egy hatalmas fehér zsák van a hátamon.
Kérem, segítsen!
Nem bírom elviselni. Elkezdett beszélni.”
De a két ország nagyon különböző,
mert a svájciak nagyon udvariasak.
Nem hiszem, hogy kedvesebbek, de rájöttek,
hogy ha udvariasak, a beszélgetés gyorsan véget ér.
Ha azt mondod: „Jó napot!” A másik azt feleli:
„Jó napot!” És ennyi volt.
De ha az egyik svájci azt mondja: „Jó napot!”
A másik azt feleli: „Baszd meg anyád, te rohadék!”
Azt ki kell fejteni. Alá kell támasztania, amit mondott.
Ezt a különbséget úgy lehet legjobban szemléltetni,
ha valaki megy valahová. Ekkor az egyik svájci itt áll, a másik mellette.
Az első ki akarja őt kerülni, és azt mondja: „Bocsánat!”
Kicsit le kell hajolni, és ilyen arcot kell vágni.
„Bocsánat!”
A német ugyanebben a helyzetben azt mondja: „Vigyázz!”
És mindkettő működik.
Két nagyon eltérő megoldás ugyanarra a problémára.
A svájci azt mondja: „Bocsánat!”
Azaz: „Bocsásson meg!
Tisztában vagyok az engem terhelő bűnnel,
mert én itt vagyok, ön meg ott.
És szeretnék elmenni ön mellett, ha lehet.
Kérem, hagyja abba! Ez annyira kellemetlen.
Bocsánat!”
A német azt mondja: „Vigyázz!”
Így biztosítási szempontból már rendben van.
Ez az autópályán is megfigyelhető. A svájci autópályán
biztonságban, de valamiért stresszesen, maximum 120-szal lehet menni.
Ha hárommal többel mész, elkapnak.
A büntetés egy Mecklenburg-Vorpommern-i ház ára.
Azért nem annyi, de sok.
Egyszer, mikor ezt mondtam, volt ott egy mecklenburgi. Nem nevetett.
Utána írt nekem egy dühös hangvételű Instagram-üzenetet:
„Tájékozódnod kéne
a Mecklenburg-Vorpommern-i ingatlanárakkal kapcsolatban.
Így is tettem.
Röviden annyit, hogy most már négy házam van ott.
És a német autópályán többé-kevésbé azt tehetsz, amit akarsz.
Olyan, mint egy számítógépes játék,
de legbelül mindenki tudja, hogy csak egy élete van.
Aztán meglátsz egy táblát, amin nincs sebességkorlát.
Amikor ezt először láttam,
nem tudtam mit kezdjek ezzel az információval.
Semmi nincs a táblán.
Miért kell tábla a semminek?
És a semmi ötször át van húzva. Mit jelent ez?
Azt, hogy felejts el mindent, amit tudsz!
Nincs szabály. Felejts el mindent, ötször!
Bármit lehet, kormányozhatsz a seggeddel. A kauz is vezethet.
A svájci autópálya olyan, mint egy tisztes család,
ami mindig pontban fél hétkor vacsorázik.
És közben nem tévéznek.
Rádiót sem hallgatnak.
Fogják egymás kezét.
„Julia, köszönöm, hogy megterítettél.
Apa, köszönöm, hogy felvágtad a borsót.”
Az anya „apának” szólítja az apát, hogy ne zavarja össze a gyerekeket.
Hogy ne azt gondolják: „Várjunk csak!
Ki az az Urs?”
A német autópálya pedig inkább egyedülálló anya,
egy frusztrált, megtörte az élet, kimerült,
egyedülálló anya, nyolc gyerekkel,
aki évente egyszer elviszi őket vidámparkba.
Reggel kiteszi a gyerekeket a kocsiból, és utánuk kiabál:
„Este hatkor találkozunk az F parkolónál!
És ha nem vagytok ott, gyalog jöttök haza!”
És titkon feldobja a gondolat,
hogy talán két-három gyereke
nem ér oda.
És az embereket minden reggel kiküldik a német autópályára,
azzal, hogy: „Csináljatok, amit akartok!
Hűha! Itt vettétek a kocsit? Nyomjátok neki!”
És mindenki tövig nyomja.
Általában elől egy stuttgarti Mercedes
és egy müncheni Audi versenyez 300 km/h-val,
amik ütköznek, halálos balesetet okoznak,
ami dugót okoz mögöttük az egész autópályán.
Ez viszont gondoskodik arról, hogy senki más ne mehessen olyan gyorsan,
ahogy szeretne.
És ez megmenti az életüket.
És ezért működik ez a rendszer.
Szóval, minden reggel feláldoznak két embert
a német autópálya isteneinek.
És Svájcban egyszerűen nem vagyunk ehhez elegen.
Szóval egy német bankba mentem el.
Azt gondoltam, most aztán felnőtt vagyok.
Sosem voltam felnőttebb, mint aznap,
mikor két olyan felnőttől kértem pénzt, akik nem a szüleim.
Egész reggel készültem.
Próbáltam úgy viselkedni, mint a legfelnőttebb ember, akit ismerek.
Próbáltam a saját apám lenni.
Apa mondatait ismételgettem:
„Este 6 után nincs szalámi!
Én vagyok az apa!
Hol a teletext?”
- „Apa, ez egy iPad. - Nem érdekel. Hol a teletext?”
Gondoltam így megyek majd be: „Jó napot, adjanak pénzt!
Lakáshitel-szerződés. Tudok szavakat!
Hol az a rohadt róka a reklámból?”
Így képzeltem el magamat.
De amint átléptem a kölni bankfiók küszöbét,
mindenütt szőnyeg és Észak-Rajna-Vesztfália-i márvány volt.
Abban a pillanatban hat és fél évessé változtam.
Már fel sem ismertem a saját hangomat. Integettem.
Bár az emberek egy méterre álltak.
Ezt csináltam nekik. Rám néztek.
„Szia!
Egyedül vagy itt?”
„Igen.
Úgy…
Úgy hallottam, sok pénzük van.
Nekem nincs sok, és arra gondoltam,
adhatnának egy kis pénzt. Aztán visszaadom, esküszöm.”
„Mit akarsz venni azon a pénzen, drágám?”
„Szeretnék venni egy ingatlant,
mert a legidősebb bátyámnak is van egy,
és azt mondja, nagyon jó.”
„A legnagyobb bátyádnak fizető állása is van, ugye?
Ő nagyon megbízható.
Szerdánként mindig rendet rak az asztalán az irodában.
És amikor pénteken hazaér a munkából,
kiveszi a mandarinját a hátizsákjából,
ha nem ette meg.
Hétfő reggelre nem rohad össze a táskájában,
és nem kérdezi mindenki azt: ‘Miért van ilyen büdös a folyosón?
Mert a bátyád nem ette meg a kurva mandarinját!‘”
„Már nem is akarok ingatlant venni.”
Nem hiszem,
hogy akár a férfiak, akár a nők többre lennének képesek.
Szerintem nagyon kevés különbség van a nemek között.
Szerintem az a fő különbség a férfiak és nők közt,
hogy a női nadrágokon sokkal kisebb a zseb.
Egy női zseb…
Abba nem fér semmi.
Olyan, mint egy zseb előzetese.
Idén nyáron egy zse… És vége is.
Semmi sem fér bele. Csak az ujjhegyeid.
Jó, ha az ujjhegyeid mindig fáznak, de a kezed többi része mindig izzad.
Talán néhány férfinek tetszik, ha eldugod az ujjhegyeidet.
„Istenem!
Olyan dögös, olyan rejtélyes.
Vannak ujjhegyei? Nincsenek?”
„Gyere, és derítsd ki!”
Ez a fő különbség. A második különbség a férfiak és a nők között az, hogy…
a férfiak sokkal jobban, tényleg sokkal jobban…
dolgoznak együtt csapatként, egy emberként,
és együttesen gondoskodnak arról, hogy ne várj tőlük sokat.
Ez feltűnt. Többet várok a nőktől.
Ha egy nő nyilvánosan mond valamit,
és ez nem a legokosabb dolog, amit valaha hallottam a témában,
mindig azt gondolom:
„Ki kérdezett? Fogd be a szád!
Három éven belül mind egyforma jogaink lesznek.
Csak integess! Ennyi.”
A férfiakkal nem törődöm.
Mondhatják a legnagyobb hülyeséget. Lehet olyan idétlen,
hogy nem is nyelvként érzékelem. Csak az agyamnak csapódó hangoknak,
és azt gondolom: „Mit vártam? Férfi.”
Szerintem a nők nemhogy bírják ezt a nyomást,
hanem szeretnek is egyfajta nyomás alatt lenni.
A nők szeretnek kedveskedni.
A férfiak meg szeretik élvezni ezt. Jól mulatni.
Ők nemcsak jól mulatni szeretnek,
hanem azt is szeretik nézni, ahogy más férfiak jól mulatnak.
Vegyünk James Bondot!
Csak azért sikeresek a Bond-filmek,
mert a férfiak őt nézve azt gondolják:
„Ez az, tesó. Király vagy. Menni fog ez.
Dugd, meg azt a nőt, ez az!
Én most nem tudom, de neked menni fog.”
Imádok James Bond-filmeket nézni a férfi barátaimmal.
Mindig eljön az a pont, amikor James kigombolja az ingjét,
leveszi a trikóját. Látni a kockás hasát,
mire a barátaim: „De vagány, kockás a hasa.
Most az én hasam is kockás.”
Ez nálam nem így megy.
Én nem érzem ezt, ha modelleket látok,
és egy brutálisan vonzó nő leveszi a nadrágját,
nem gondolom, hogy: „De vagány, hosszú,szexi, vékony lába van.
Most nekem is hosszú, szexi, vékony lábam van.”
Ehelyett azt gondolom:
„Oké.
Hosszú, szexi, vékony lába van.
Valószínűleg tök sötét.”
Nemrég szó volt arról,
hogy lesz egy női főszereplős James Bond-film.
És kíváncsi vagyok, kit érdekel ez.
Nem akarom azt nézni, hogy James Bond
egyértelműen jobb ember nálam.
Hogy mindenben ügyesebb. Sokkal intelligensebb, szebb.
Egy nagyon vonzó brit titkosügynök-nő.
Szuper okos. Folyékony az angolja
és franciája is, ami senki másra nem igaz.
Senkinek sem folyékony a franciája.
Még a franciáknak sem.
Ha láttatok valaha francia híradót, az mindig ilyen…
És mindig azt gondolják: „Baszki!
Ez most kötőmód vagy sem?”
De James Bondnak megy ez. Sima ügy.
Folyékony angol és francia.
Aztán a bal oldalon vezet.
Megy neki, pedig amerikai színésznő.
Aztán megöl néhány gonosz, orosz titkosügynököt.
Amerikai titkosügynökökkel szexel.
Nem cserél telefonszámot.
Nem fél, hogy később magányos lesz a hotelszobájában.
Egyedül megy vissza a hotelszobájába.
Azonnal tudja, hová tegye a kulcskártyát, hogy az ajtó kinyíljon.
Kinyitja az ajtót, egy doboz Mon Chéri van az ágyon.
Vagy egyáltalán nem nyitja ki, vagy csak egyet eszik.
Ennyi elég neki. Nem kell bevágnia az egész dobozzal.
Én erre nem vagyok kíváncsi.
Azt hiszem, zavaros a kapcsolatom a nőkkel,
mert a férfiakkal is az.
Szerintem ennek az az oka, hogy két bátyám van.
A bátyáimmal mindig összevertük egymást.
Csak így kommunikáltunk egymással,
de már nem csináljuk. És ez hiányzik.
Őszintén, hiányzik. Nincs senki az életemben,
akinek csak úgy behúzhatok.
Mindig ez van: „Rendőrség, rendőrség!”
De az a szomorú, hogy nem azért nem verekedünk már,
mert nem akarunk.
Még mindig megütném őket, mikor találkozunk.
És ők is engem. Csak ez társadalmilag nem elfogadott.
Persze, egy temetésen
még lehet így szurkálódni:
„Igazából nem is sírsz!” De…
De máskor ez nem oké.
A nagynénéd 65. szülinapján
egy 31 éves nem vághat pofán egy 26 évest.
Ahogy fekszik a padlón…
„Hazel,
ez egy fing vagy egy böfögés?”
Nem lehet.
Vannak barátaim, akik nem értik ezt.
Csak lánytestvéreik vannak.
Azt kérdik: „Hazel, miért vagy velük ilyen erőszakos?”
Elmondanám, hogy szeretem a testvéreimet. Ez világos, szavak nélkül is tudjuk.
Mind tudjuk. Szeretem őket. Ők is engem.
Természetesen összetartunk. 35 év múlva majd öröklünk.
Remélem akkor is összetartunk majd.
Remélem, összeszedik magukat. A családban csak én értek az Excelhez. De…
vannak barátnőim, akik azt mondják: „Van egy húgom.
A húgom…
a legjobb barátom.”
Mikor ezt meghallottam… Mikor azt hallom: „A húgom
legjobb barátom”,
akkor igazából azt hallom,
„Hazel…
nincsenek…
barátaim.”
Mert a húgod nem a…
Sőt, szerintem pazarlás,
ha a testvéreiddel barátok vagytok.
Ők arra valók, hogy gyakoroljunk rajtuk.
Velük ki lehet tapasztalni,
hogy meddig feszíthetjük a húrt, mielőtt pofán vágnak.
És ha pofán vágtak, tudunk-e még artikulálni,
hogy panaszkodjunk a szüleinknek.
A húgod… Talán, ha nem ismersz senki mást.
Egy osztrák pincében nőttél fel.
És nem világos: „A húgom? A lányom?
Kit érdekel?” Akkor… Akkor rendben van, de különben nem.
És a bátyám, akinek gyereke születik, ettől nagyon érzelgőssé vált.
Most az erőszakmentes kommunikációval próbálkozik.
Elém állt, és azt kérdezte: „Hazel,
mit tegyünk?
A barátnőm nyolc hónapos terhes. Vegyem feleségül?
Az romantikus lenne? Az igazi románchoz már késő.
A Skoda Octaviát már megvettük, de…
talán szép lenne,
ha egybekelnénk a baba érkezése előtt,
hogy egy csapatként induljunk el az életben.”
Nem tudtam, mit mondjak.
Az egyetlen őszinte válaszom az volt,
hogy nem érdekel. Tényleg nem érdekel.
Ha egy a bátyámmal való beszélgetés
nem úgy végződik 20 perc után,
hogy az egyikünk képébe papucsot vágtak,
az időpocsékolás számomra. És ez most úgy hangzik,
mintha nem tisztelném a testvéreimet.
Ez azért van, mert nem is tisztelem őket.
Szerintem a „tisztelet” szót túl sokat használják. Nagyon nagy szó.
Túl nagy szó olyan jelentéktelen dologhoz, mit egy báty. Szerintem ezt túlértékelik.
A tisztelet túlértékelt. Mindenki úgy tesz…
mintha a mások iránti tisztelet lenne a legfontosabb.
Szerintem ez nem igaz. A tolerancia sokkal fontosabb.
Az őszinte tolerancia sokkal többet ér, mint a színlelt tisztelet.
A tisztelet olyan, mint ágyúval lőni egy verébre.
Olyan, mint lefutni egy maratont, három és fél óra alatti idővel.
Igen, baromi lenyűgöző, de fel sem tűnt volna,
ha nem sikerül.
A tolerancia olyan, mintha elesés nélkül állva tudnánk maradni.
Egyáltalán nem lenyűgöző.
De nagy szívás, ha nem megy.
És ezt teszem a testvéreimmel is. Tolerálom őket.
Tolerállak, tehát elismerem,
hogy létezel,
és ezen nem akarok változtatni.
Ez a tolerancia, és ez nagyon fontos nekem.
A bátyám azt kérdezte, „Hazel, mit tegyünk?
Vegyem feleségül?” És nem tudtam,
hogy kéne reagálnom. Szóval azt tettem,
ami szerintem a legjobb opció volt ebben a helyzetben.
Levettem az egyik zoknimat és cipőmet.
És a másik oldalon fennhagytam őket, és…
kissé ferdén álltam.
Próbáltam a lehető legkedvesebben mosolyogni rá.
Kedvesen integettem neki.
Azt hitte, meg akarom pofozni.
Ő gyorsabb volt.
Éreztem a szívverését a tenyerén,
ahogy az az arcomhoz ért.
Számomra ez az igazi szeretet.
Köszönöm szépen, Köln!
Kösz, hogy eljöttetek.
Vigyázzatok magatokra!
Köszönöm szépen!
És éneklek egy…
Egy dalt Kölnnek
És a normális emberek mostanra Rányomtak volna az outro átugrására
Azt kérded magadtól: „Várj ! Hogy vett ebben részt ennyi ember ?
Mi az a gyártásvezető ?
Mit gyárt ő egyáltalán ?
Mit vezet ?”
Csak egy fura nő áll a színpadon
Egy…
Szép ruhában, amit tuti ő választott
Jó ízlése van
És nagyon természetes a stílusa
Valószínűleg a sminkjét is ő csinálta
Ami gyorsan mehetett
Mert mindig Több mint nyolc órát alszik
És tiszta a bőre
Kösz, hogy eljöttetek Most lelépek
A bár nyitva áll
A feliratot fordította: Tóth Norbert