Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
NETFLIXOV HUMORISTIČNI SPECIJAL
Molim vas da, uživo u Kölnu, pozdravite
Hazel Brugger!
Hvala lijepa, Köln.
Drago mi je što sam ovdje i što se moj nastup napokon snima
da ga ljudi mogu gledati na svojim ekranima.
Volim gledati stvari na ekranima.
Kao dijete voljela sam gledati televiziju.
Moja starija braća i ja nismo je smjeli često gledati.
Roditelji su nam je branili jer nas „vole“, bla, bla, bla.
Uvijek su nam govorili da idemo van.
Da razgovaramo jedni s drugima i rezbarimo nešto od mrkve…
Ali htjeli smo gledati televiziju. Moji su roditelji došli u godine
kad su počeli testirati svoje granice.
U jednom trenutku roditelji provjeravaju što sve mogu
dok dijete ne kaže „Prestani, dosta je.“
Jedno od tih ograničenja bilo je jedno njihovo pravilo.
Moja braća i ja smjeli smo gledati televiziju onoliko minuta dnevno
koliko smo stranica knjige pročitali.
Kakvo poremećeno pravilo!
Uzmeš nešto najljepše na svijetu, TV, i uvjetuješ to nečim najgorim, čitanjem.
Smjeli smo gledati samo onoliko minuta
koliko je pročitala najslabija karika u lancu.
Uvijek smo navijali za najslabijeg.
Čitaj brže! Čitaj brže!
Poliži vršak prsta da brže okrećeš stranice!
Ma koliko pročitali, smjeli smo gledati jednu emisiju, Wetten, dass…?
Uvijek smo gledali tu emisiju.
Odrasla sam u predgrađu Züricha u Švicarskoj.
Ta je emisija bila moj prozor u Europu.
Dugo sam mislila
da je Njemačka država puna ljudi beskorisnih sposobnosti.
No umjesto da se srame svojih čudnih sposobnosti,
slavili bi ih pred milijunskom publikom.
Inače, Wetten, dass…? je najbolja emisija.
Thomas Gottschalk,
visoki, plavokosi, kovrčavi Bavarac
ušao bi u blještavom odijelu poput ponosne tropske njemačke ptice.
Pozdravio bi prisutne.
„Bok, Bruce Willise. Dobro došao.“
„Da, velik kauč, znam. Najveći kauč u cijeloj Njema… Pojedi Haribo. Smjesta!“
A Bruce Willis sjedi, vidno zbunjen i misli, „Dobro.“
„Čuo sam mnogo negativnih stvari o njemačkoj industriji zabave,
ali ovo je usranije od svega što sam mogao zamisliti.“
„Bruce Willise, ovo je Jürgen!“
„Jürgen je iz Villingen-Schwenningena.“
„Raspoznaje marke toaletnog papira po okusu.“
Zbunjenost na licu Brucea Willisa ustupa mjesto dubokom gađenju.
Stavio je prst u uho
jer ne može vjerovati što su mu to preveli.
Ulazi Jürgen.
Jürgen je 45-godišnji građevinar iz južne Njemačke.
Uspjeli su ga uvjeriti u garderobi da ne izađe u kratkim hlačama.
Pregovarali su s njim i sad nosi one hlače kojima pomoću patentnog zatvarača
možete prilagoditi dužinu.
Publika se pita što nije u redu s njim.
Bit će na televiziji tri minute.
„Kakav je plan? Na jednoj nozi…
vruće hlačice, a na drugoj capri? Što nam pokušavaš reći?“
A gore Jürgen nosi tamne naočale za ronjenje,
spojene dvjema minijaturnim rolicama toaletnog papira
tako da ljudi koji gledaju kod kuće bez zvuka
ili ljudi koji slabo razumiju
mogu vidjeti što je doista važno u Jürgenovom životu.
Thomas i Bruce počinju raspravu o tome može li on to.
Thomas kaže „Naravno! Iz Villingen-Schwenningena je.“
„Sigurno može prepoznati marku po okusu.“
Bruce Willis kaže „Ne može.“
„Samo me pustite da idem. Neka prestane.“
Jürgen hrabro jede toaletni papir.
Naravno, uspijeva.
A za kaznu, nakon emisije, Thomas Gottschalk
udari Brucea Willisa u lice tri puta mrtvom pastrvom.
To je bila emisija Wetten, dass…? Nešto najbolje.
Mnogo bolje od čitanja.
Kao dijete sam bila sigurna
da ću jednog dana biti T. Gottschalk. Moj najveći san.
Htjela sam imati kosu i stav Thomasa Gottschalka i biti na televiziji.
A onda sam bila na televiziji…
I sad ponekad budem, ali…
Iza scene na televiziji uvijek je tako
da je u svakoj prostoriji dvoje ljudi previše
koji su propali studenti sociologije.
Svaki je razgovor dosadan. Zato sam odlučila napraviti svoju emisiju.
S kolegom Thomasom Spitzerom snimila sam emisiju na YouTubeu.
Snimali smo je u mojoj dnevnoj sobi u Kölnu.
Pitala sam se koga pozvati u goste.
Trebate goste.
Izgledalo bi kao poziv upomoć da uvijek razgovarate s praznom stolicom.
Javila sam se ljudima koji su kul. Razmišljala sam tko je kul.
Anke Engelke je kul. Ona je nadarena, smiješna glumica.
Pitala sam je želi li me podržati.
„Dođi k meni. Nemamo novca, ali imamo bombone.“
„Nemaš glasa u uređivanju. Zadržavamo sva prava.“
„Jesi li za?“
Rekla da je da ne može zamisliti kako bi to uspjelo.
Tko joj je kriv kad ima slabu maštu.
Druga je opcija bila Barbara Schöneberger.
Barbara Schöneberger, vrlo simpatična i aktualna njemačka voditeljica.
Ima dugu plavu kosu i velike plave oči.
Uvijek izgleda pomalo iznenađeno, ovako…
Kao da ne može vjerovati da je opet na televiziji.
Kao da traži nešto,
možda kontaktnu leću u vlastitom oku
ili u nekoj misli.
Barbara Schöneberger nije ni odgovorila.
Onda sam pomislila, kad već ljudi ne žele u moju emisiju,
zvat ću životinje.
Sa životinjama je dobro to što imaju vrlo malo prava.
Životinje imaju toliko malo prava da ćemo se mi, kao društvo,
za deset godina sramiti
što smo ih premalo iskorištavali kad su imali malo prava.
Nazvala sam agenciju za životinje talente u Kölnu.
„Angelikine životinje za filmove“. Kako profesionalno.
Znaš tko. Angelika. Znaš čime se bavi. Životinjama za film.
A Angelika…
Ona je tipična djevojka iz Kölna.
U Kölnu se govori kelnski.
Dok nisam došla nisam znala da postoji.
Uvijek mi je zvučao ovako.
Kao da je jezik napuhao 0,2 promila, ali tijelo već radi.
„Kako ispadne, ispadne.“ „Sve će se već riješiti.“
To ne misle ljudi čiji je posao razmišljati.
Nitko ne stoji u kemijskom laboratoriju s mišlju
da će sve se već riješiti.
„Litij, voda. Ma riješit će se.“
Pitala sam Angeliku.
Pitala sam koliko bi me stajao najam guske.
„Želim unajmiti gusku,
dovesti je u svoju dnevnu sobu, intervjuirati je i vrijeđati.“
Angelikino se raspoloženje promijenilo. Nije više bila vesela.
Govorila je drukčije. Rekla je: „Molim?“
„Jeste li vi ludi?“
„Guska?“ Tako se u Kölnu govori kad ste ljuti.
Agresivno gurate prvi slog naprijed
i užasnuto se odmičete od drugog sloga. „Molim?“
„Jeste li ludi?“
Najbolje je izdahnuti naprijed i udahnuti natrag. „Jeste li ludi?“
„Guska?“
Kad bi Disney snimio film o mijehu s problemima agresije,
mijeh bi govorio kao Angelika.
Pitala sam u čemu je problem s guskama.
Rekla je da ne znam prvo pravilo šoubiznisa.
Nema gusaka! Guske sve sjebu!
I prekinula je. Prvi sam put to čula. Odmah sam guglala: „Guska sve sjebe.“
Našla sam sate video materijala
gusaka koje lome ruke četverogodišnjacima.
Ako znate ovu informaciju o guskama,
možete to vidjeti na njima. Guska…
izgleda poput otrcanog labuda,
poput labuda na RTL-u 2.
Je li uopće u redu da to gledam? Kao tinejdžer koji traži nevolje.
Često četverogodišnjak samo besposleno stoji.
Četverogodišnjaci su uvijek besposleni.
I tako se oni ponašaju kao četverogodišnjaci.
Ne znam što ta djeca rade. Nisam dio njihove zajednice.
Ali ovo je retro četverogodišnjak. Stoji s jojoom.
„Imam četiri godine!“
„Ako tko pita, imam četiri i pol godine.“
„Jučer sam navršio četiri godine.“
I onda naiđe guska
u Uberu.
Guske nije briga za male poduzetnike ni za okoliš.
Kroz prozor vidi četverogodišnjaka i kaže „Sergej!“
„Sergej, stani!“
„Četverogodišnjak!“
„Njušim nevolju.“
„Vrijeme je za nevolju. Izlazim.“
Guska izlazi. Gle, guske!
Da, zaronite u Rajnu, propalice.
Sad sam prilično zadovoljna svime.
Da mi je netko rekao prije pola godine da ću snimati svoj komad
i da će 20 gusaka poletjeti baš kad treba, ne bih povjerovala.
Dakle, guska izlazi iz Ubera,
samouvjereno prilazi četverogodišnjaku,
lomi mu ruku i vraća se u Uber.
Četverogodišnjak plače. Nije to očekivao.
Ruka mu je sad mesna vreća puna kostiju iz koje se jojo njiše na vjetru.
Njegova majka to vidi, nije primijetila gusku
i misli da je mali kriv jer je prejako bacao jojo. Udari ga po potiljku.
Guska vidi taj čin nasilja,
sretna je zbog toga, pali cigaretu i daje Sergeju pet zvjezdica.
To mi je previše negativne energije.
Ne trebam to u svom domu. Nazvala sam Angeliku
i rekla: „Žao mi je. Nisam znala da su guske psihopati. To sve mijenja.“
„Koje još ptice imate?“
Rekla je da će mi poslati ćuka.
Rekla sam: „Odlično.“
Bila sam očajna. Nisam znala što je ćuk.
Ćuk je…
nevjerojatno razočaravajuća životinja. Nema drugog opisa. Krenimo s izgledom.
Ćuk izgleda kao sova oprana u prevrućoj vodi.
Kao da ste izveli sovu na igranje i ona se uprljala,
zalijepila joj se žvakaća u perje pa ste je pokušali izvaditi
maslacem od kikirikija i majonezom, ali uzalud.
Sad imate vrlo prljavu sovu, sa žvakaćom, maslacem od kikirikija i majonezom.
Onda ste otišli na forum
i pitali kako očistiti sovu.
Umjesto konstruktivne kritike
dobili ste pasivno agresivne komentare i pitanja zašto ste uopće izvodili sovu.
„Svi znaju da se to ne radi s tako veličanstvenom pticom!“
„Zbog tebe Njemačka ne valja.“
„Zato glasam za desničare!“
A vi mislite: „Bože, samo trebam pomoć sa svojom prljavom sovom.“
Zatvorite laptop,
pročitate etiketu na sovi.
Piše da se mora prati ručno. Pomislite da niste u prošlom stoljeću.
I nakratko stavite sovu u perilicu.
Samo 20 minuta na 90 stupnjeva.
Onda izvadite sovu, kad ono ćuk!
A ćuk može samo dvije stvari.
Svaki ćuk može samo dvije stvari. Kao prvo, može izgledati
kao da gleda dosadan i spor teniski turnir.
Kao drugo, može izgledati kao da nije baš siguran
je li lopta dotaknula crtu ili ne.
Ćuk je stigao. Najam je ćuka 400 eura.
A za drugu smo scenu Thomas i ja trebali…
Ja sam trebala biti bez majice.
Trebala sam nakratko pokazati grudi, ali, citiram Thomasa, „ironično“.
Rekla sam da neću.
Kako se ironično pokazuju grudi?
On je rekao da ljudima ne bi trebalo biti seksi, nego smiješno.
Rekla sam da neću to učiniti.
Ja sam snažna žena. Neću. Ne moram.
Ne moram pokazivati kožu i tijelo da bih dobila klikove.
Znam koliko vrijedim i što mogu. Ne moram to.
Rekla bih da sam feministica. Ne pokazujem grudi.
Pa sam…
Nazvala striptizetu.
Jer to znači biti snažna žena.
Biti snažna žena znači
prepoznati slabe žene kao takve
i biti bolja od njih jer si bogatija.
Pitala sam agenta za striptizete
koliko košta da žena pokaže grudi na trenutak.
„Bez brige, samo ironično! Samo jednom, brzo gore-dolje.“
„Neće se vidjeti lice.“
„Nema potrebe ženu nepotrebno svoditi na lice.“
„Samo kratko…“
Rekao je da je cijena 400 eura.
Rekla sam: „Molim? Mogu dobiti ćuka za 400 eura.“
„A ćuk je i bez majice i bez hlača.“
„Za 400 eura dobijem golog, motiviranog ćuka koji ne zna što je sindikat.“
Zatim sam pitala glumicu
želi li glumiti striptizetu koja glumi mene.
Pristala je za 50 eura.
Otkrit ću vam mali trik. Ako nešto morate učiniti,
a ne da vam se, samo na kraju mjeseca pitajte glumicu:
„Želiš li glumiti nekoga
tko mi pomaže da se presvučem?“
Više ne pijem pilule.
Usput, danas ne radim prijelaze. Nemojte se zbuniti.
Nemamo vremena za prijelaze.
Ova me godina posebno naučila da nemamo vremena za prijelaze.
Također, oprostite ako ste očekivali više kritika sustava.
Nije mi žao što ne kritiziram.
Žao mi je vas kad gledate humorističnu emisiju,
a slušate da netko kritizira sustav.
Mislim da lako možete kritizirati sustav sami kod kuće.
Samo pročitajte novine i pomislite:
„Ovo je naš sustav.“
„Kakva hrpa govana.“
„Ne, kritiziram ga.“
Ne pijem više pilule i bila sam kod ginekologa.
Moj je ginekolog vrlo star, vrlo bijel
i totalno heteroseksualan.
Htjela sam takvom čovjeku dati priliku na tržištu.
Nekim mojim prijateljicama to smeta.
Pitaju me je li mi čudno ići kod ginekologa.
„Je li…“
-„Što?“ -„Pa, ono…“
-„Što?“ -„Pa…“
„Seksualna atmosfera u prostoriji?“
I ne! Mislim…
Prvo, tako je star da skoro ništa ne registrira.
Više se radi o nekom generalnom osjećaju ili intuiciji.
Drugo, zašto bi bilo bolje imati ginekologinju?
To natjecanje ne bih podnijela.
Da me privlačna, visoko obrazovana žena ovako pregledava.
A treće, on je apsolutni profesionalac.
Potpuno je posvećen. Rabi samo tehničke izraze.
Govori samo na latinskom. Ni ne razumijem ga.
On je starac iz Züricha. Mogao bi govoriti gluposti, ali ne govori.
Neće reći: „Gđice Brugger, kako je mačkica?“
Bilo bi mi drago! Ali ne. Obraća mi se na latinskom.
Srijeda je, 9:30 je sati.
Nemam hlače ni gaćice.
Starac mi priča tečno na latinskom pola sata.
Upravo tako zamišljam spoj s papom.
Ne, ne mislim da bi papa izašao sa mnom.
Imam 20 godina previše.
I žena sam.
Prvo što morate obaviti kod ginekologa…
Ovo je više uputa za mlade žene.
Prvo morate dati uzorak urina.
Došla sam vrlo motivirana, ali nisam imala viška urina.
Kad nekamo idem prvi put, ne razmišljam:
„Autobus kreće za dvije minute, a mjehur mi je skoro pun.“
„Da piškim ili ga ponesem sa sobom?“
„Možda će obradovati nekoga.“
Ulazim, recepcionarka mi daje posudicu i kaže:
„Gđice Brugger, molim uzorak urina.“
Ulazim u kupaonicu. Osjećam ogroman pritisak.
Uspijevam se natjerati da napunim četvrtinu posudice.
„Hajde, Hazel!
„Sezona je šparoga!“
Stavljam posudicu na ormarić.
Postoji mali ormarić koji možete otvoriti s obje strane kao adventski kalendar.
Ali samo jedan dan.
Svaki je dan Božić i dobijete urin.
Dok otvarate jednu stranu,
molite se da i s druge strane nije otvoreno.
Gđo Huber, predajete li još flautu?
To je u finoj klinici.
Neke klinike nemaju ormariće.
Morate izaći s posudicom i proći pored svih koji čekaju.
Neke žene to rade tako samouvjereno.
To mi je cilj u životu.
Biti žena koja jednostavno izađe i pogleda druge u oči.
„Zdravo.“
„Bar je otvoren!“
Nakon toga idem u sobu za pregled.
Hladna je to prostorija s pločicama. Liječnik mi kaže da se raskomotim.
„Raskomotite se.“ Divan izraz.
Odmah zamislite udobnost.
On zapravo želi da skinem hlače i gaćice, a to za mene nema veze s udobnošću.
Nikad nisam imala osjećaj da mi hlače ograničavaju udobnost.
Nikad ne stojim u sobi s nepoznatim čovjekom misleći:
„Sve je dobro.“
„Ali ove hlače…“
„Da ih bar mogu skinuti!“
Radije bih obukla još jedne hlače, ali to nije opcija.
Ja sam timska igračica. Surađivat ću i prije će završiti.
Skidam hlače i gaćice. Gore sam potpuno odjevena.
Majica, džemper, jakna,
skijaške naočale,
kaciga s bocom piva sa svake strane. Piše „Volim Minnesotu“.
Imam i čarape na nogama.
Tu sam suočena s vrlo teškim pitanjem. Hoću li skinuti…
čarape?
Ili da opet obujem cipele?
Skinem li čarape, to znači da želim da se on osjeća ugodno.
Želim da misli da to rado činim.
Zabavno mi je ovdje. Radim ovo svojevoljno.
No nošenje cipela ide u prilog tome da je to nekome profesionalna situacija.
Izgleda blesavo bez hlača i bez gaćica,
ali s čarapama i čizmama.
To šalje poruku da sam posvećena,
ali da nemam baš mnogo vremena.
Učinila sam jedino što je imalo smisla u toj situaciji.
Jednu sam čarapu skinula,
a na drugu sam nogu obula cipelu.
Stajala sam pomalo nagnuta i rekla mu:
„Izvolite, doktore. Nikad se nisam osjećala udobnije.“
I počinje. Ne morate dvaput pitati. Naslonite se, kao kod zubara.
Samo što pozornost nije na licu.
Za to vam treba drugi liječnik.
Zapravo stomatolog.
Moj ginekolog brblja tek kad počne raditi.
Kad započne pregled. Ne želim čavrljati u toj situaciji.
Ne znam što je dopušteno, a što prelazi granice.
Ljudi ne govore o tome u javnosti.
Smijem li…
Smijem li ga podragati?
Aye, aye, aye, Papacito,
tú trabajas muy bien.
Ne znam zašto španjolski. To je najbliže latinskom što znam.
Ima vrlo malo kose,
pa bi mogao dijeliti flomastere kao što imate u restoranima za djecu.
Otišao je do svoje kutije s alatom.
Ima onu kutiju za alat
koju je kupio na aukciji u Sovjetskom Savezu 1890.
Uvijek je 14 stupnjeva hladniji od ostatka sobe. Ne znam zašto.
Zatim izvadi svoj omiljeni instrument.
Najdraži mu je instrument nekakva metalna patka.
Pritisneš joj trbuh i…
kljun se otvori.
Ne zvuči baš tako. Morate to zamisliti.
Ako kod vas zvuči tako, veoma ste bolesni.
Kljun se otvori. Omjer se mijenja sa 16:9 na 4:3.
Uvijek prvo pregleda moju bakrenu spiralu.
Rekoh vam, više ne pijem pilule, ali i dalje želim kontracepciju,
a bakrena je spirala vrlo pouzdana kontracepcija.
Kao što joj ime kaže. To je samo spirala od bakra.
Djeluje kao kontracepcija jer se spermići,
iz nekog razloga,
užasavaju bakra.
Ne znam zašto. Nešto kao vampiri i češnjak.
Ne znam ni tko je to otkrio.
Možda je u srednjem vijeku neki tinejdžer masturbirao na crkvenim krovovima.
Ta spirala traje sedam godina, a onda je morate zamijeniti.
Nakon sedam godina bakar više ne straši spermu.
Možda zavojnica postane oronula, pa se više ne shvaća ozbiljno.
Grafiti i potpisi posvuda.
Neki ludi jajnik baca toaletni papir na nju.
Zato spirala ima končić na dnu.
„Končić,“ kaže moj liječnik,
„mora biti određene duljine, gđice Brugger.“
„Ako je prekratak, ne možete izvući spiralu.“
Ne znam što onda. Mislim da čekate više od sedam godina,
nadate se da ćete zatrudnjeti i da će beba,
na izlasku…
Što je smrtonosno jer lubanja još nije srasla.
Želim reći da je to vrlo zakašnjela metoda kontracepcije.
Bakrena zavojnica traje sedam godina i trudnoću.
„Znate, gđice Brugger,“ nastavlja moj ginekolog,
„Konac ne smije biti ni predugačak. Ako je predugačak…“
„Može vas ometati u svakodnevnom životu.“
A onda sam se upitala…
Što on misli kakav je moj svakodnevni život?
Ili možda…
Bolje pitanje, koliko je ova nit duga?
Otprilike? 1,25 metara?
Je li to kontracepcija?
Da samo stojim s ogromnim koncem
na plesnom podiju u klubu?
Konac vibrira uz glazbu.
Svi me gledaju i misle „Bljak.“
Je li to žena ili balon?
Kako bakrena spirala ograničava svakodnevicu?
Hoću li moći trčati na plaži? Iza mene…
konac vijori.
Nježno milujući izgorene gležnjeve britanskih turista.
Kad vozim bicikl sa svojom spiralom,
konac treperi na vjetru.
Dodiruje žbice. Sva djeca u selu komentiraju.
„Jeste li čuli?“
„Osim što Hazel ima razumnu kontracepciju,
ima i moped!“
Kad idem desno, konac mi se zaglavi u žbice.
Letim preko upravljača.
Bicikl u grmlju, spirala pokraj njega. „O, ne!“
„Moj skupi bicikl!“
„A i vjerojatno ću zatrudnjeti popodne.“
„Odmah prestanite.“
„Govorite ogavne stvari,“ prekinuo me ginekolog.
„Molim vas. Ovo je ozbiljna situacija u ordinaciji.“
„A vi tu opisujete komične scenarije.“
„Naravno da ne,“ rekao je.
Postoji granica od nekoliko milimetara, jedan centimetar maksimalno.
Ako je konac predugačak
mogao bi uznemiriti mog partnera u vrlo intimnom okruženju.
To mi je bilo veoma dirljivo.
Bio je zabrinut
za intimnu dobrobit čovjeka kojeg ni ja ne poznajem.
Ali onda sam pomislila, „Čekaj malo. 2020. je godina.“
„Ne mogu govoriti o snazi žena,
pokazati tuđe grudi kao svoje na Internetu i sramiti se konca.“
„Mislim da je vrijeme da kažem da se držim svog konca.“
„Ako je moja želja
imati ekstravagantan konac,
možda s dvije, tri perlice, sličicom Olivera Kahna…“
„Ako je to moja želja, to je moje pravo.“
Starim.
Napunila sam 26 godina.
Nije toliko staro, ali meni je to rekord.
Ne primjećujem da starim na sebi,
nego na svojim roditeljima. Oni polako stare.
Nisu baš toliko stari, ali…
moji su roditelji sad u fazi kad…
ako kupuju skupi namještaj,
želim imati pravo glasa u tome.
Imamo dobar odnos. Viđam ih svakih nekoliko mjeseci.
Svaki put kad ih vidim postoji nešto novo što ne mogu.
Ali uzbuđeni su.
Postat će djed i baka. Moj najstariji brat bit će otac.
Moji roditelji ne mogu vjerovati. Uzbuđeni su.
Otkrila sam da vole djecu.
A ovaj klinac već smije mnogo više od nas.
Nema pravila, samo ljubav i slatkiši.
Čim se rodi, živjet će na katu kuće mojih roditelja.
To je jedina soba s vlastitom kupaonicom.
Moja je majka sigurna da ta beba treba svoju kupaonicu.
Ja se ne slažem.
Prve tri godine beba ionako nosi pelenu.
Pelena je vlastita kupaonica.
Ako nosiš pelenu, uvijek imaš…
imaš vlastitu kupaonicu svugdje.
„Želite uzorak urina, doktore?“
„Može!“
Neću više biti beba u obitelji.
Dosad sam bila najmlađa. Ali više ne.
Nije tako loše kao što sam mislila.
Pokušavam to iskoristiti i biti odraslija.
Iznova procijeniti svoj odnos prema zabavi.
Odrasli imaju čudan odnos prema zabavi.
Mislim da se odrasli mogu zabaviti bez osjećaja zadovoljstva.
Primjerice, srednjovjekovni sajam događaj je za odrasle.
Možda ste bili na takvom sajmu.
Dođete u neko izgaženo polje u Saarlandu.
Pomislite da ste čuli svašta o tome,
ali da je još usranije nego što ste zamišljali.
Tu je negdje neki Björn u tajicama i svira čudan instrument od trske.
Svi se pitaju je li Björn lud ili studira njemački.
Bez obzira na mjesto i vrijeme na tom sajmu kiša je stala prije tri sata.
Juha se služi u kruhu. U najboljem slučaju svi se osrednje zabavljaju.
Svi osrednje izgledaju.
Svi su sredovječni. Zato se zove srednjovjekovni sajam.
Jer nema veze sa stvarnim srednjim vijekom.
Bilo bi sjajno da postoji zona
u kojoj je sad srednji vijek.
Ne znam je li mi imunološki sustav spreman na to.
Žena sam. Nosim hlače.
Vrlo kontroverzno, odrubit će mi glavu.
Neka baka leži u svojoj bljuvotini i umire.
Vrijeme je. Ima već 39 godina. E to…
To bi bilo zanimljivo, ali ovi današnji sajmovi…
To nikome ne treba. Nitko ne želi ići. Čak ni netko iz pravog srednjeg vijeka.
I oni bi išli na pravi srednjovjekovni sajam.
Da imamo vremeplov i netko iz pravog srednjeg vijeka
upadne u Saarland 2020. godine,
upitao bi se „Što je ovo? Što se ovdje zbiva?“
Govori drukčije. Iz srednjeg je vijeka.
„Oj, lijepa gospo. Što to ovdje jest?“
Govori kao Švicarac kojeg je udario auto.
Polako ga je udario Prius koji je vozio jedva pet na sat.
Nije ga čuo.
„Što? Juha u kruhu? Nismo imali ništa slično.“
„Odakle vam to?“
„Mislite da smo imali viška žitarica pa da smo od njih pravili zabavne zdjele?“
„Ne, jeli smo ili ništa ili juhu ili kruh.“
„Imali smo samo jednu zdjelu isklesanu od djedove kralježnice.“
„Razbije li se zdjela, umreš od gladi.“
Kad se već ne mogu zabavljati poput odraslih,
ne želim izbjegavati zabavu poput odraslih.
Odrasli su sjajni u tome. Svjesno izbjegavaju zabavu.
Razumni su.
Prikupljaju račune.
Rade povrat poreza.
Uvijek moram paziti gdje govorim o ovome.
Prije tri mjeseca nastupala sam u autokinu u Stuttgartu.
Ovaj je dio bio skoro pornografski.
O, da, povrat poreza.
Opali me papirologijom, mala!
Odrasli polude i kod nekretnina.
Meni su nekretnine dosadne. Nekretnine ne mogu ništa.
Nekretnine su upravo to, nepokretne.
Morate biti svjesni koliko malo nekretnina može učiniti.
Svaka nekretnina može učiniti dvije stvari manje od ćuka.
I ne želite da nekretnine previše rade.
Samo želite da i dalje postoje za 30 godina.
Tako da za 31 godinu možete reći: „Gisela, dobro da…“ Hej!
Sigurno je bio švapski…
Ne želite da nekretnine previše rade. Samo da i dalje postoje za 30 godina.
Tako da za 31 godinu možete reći:
„Gisela, dobro da smo je onda kupili.“
„Onda nismo imali novca.“
„Sad imamo previše i uskoro ćemo umrijeti.“
To je njemački san.
To i ja želim.
Otišla sam u banku i pitala ih mogu li mi kupiti nekretninu.
Jer nitko ne može kupiti nekretninu sam. Možda u Švicarskoj, odakle sam ja.
Neki ljudi mogu samo tako kupiti kuću. Veoma su bogati. Imaju druge vještine.
Žive u paralelnom svijetu. Oni samo mogu pucnuti prstima.
I dolazi Lamborghini
i popuši im ga.
„Nisam znao da Lamborghini to može.“
„Da, ovo je hibrid.“
No ako normalni ljudi žele kupiti nešto vrlo skupo,
moraju otići u banku i reći:
„Čula sam da imate mnogo novca.“
„Ja još nemam. Možete li mi ti dati malo?“
„Vratit ću vam, kunem se.“
Otišla sam u njemačku banku.
Ne u Deutsche Bank, imam i ja svoje standarde.
Mislila sam…
Idem u njemačku banku
jer pola vremena provodim u Švicarskoj, a pola u Njemačkoj.
Ako netko iz poreznog ureda gleda, živim 55 % vremena u Švicarskoj.
Ali htjela sam u njemačku banku.
Jer je njemačka banka poput banke za obuku prave banke.
Švicarska banka zastrašuje. Sve je od mramora.
Pod, zid, biljke, zaposlenici. Sve je mramorno.
A njemačka je banka više…
centar za mlade.
Uđete i vidite donirani kauč u kutu.
Pomislite da su ga već mogli i baciti.
Na njemu je mrlja koja se miče. Ne želite sjesti na to.
Teško je reći što mi je draže.
Da je banka puno ljepša od stana u kojem želim živjeti
ili da je banka toliko sjebana da ondje nikad ne bih živjela.
Ako je banka mnogo ljepša, mislim da će mi uzeti previše novca.
Ali ako je banka previše oronula,
ne znam znaju li ljudi ondje upravljati novcem.
Primijetila sam da su Njemačka i Švicarska vrlo različite.
Te su dvije zemlje potpuno različite.
Njihovi su stanovnici potpuno različiti.
Ljudi se često prave da je to zapravo jedna država.
Nijemci se pretvaraju da je Švicarska
samo još jedna vreća hemeroida koja visi iz Bavarske.
Švicarci katkad govore o Njemačkoj kao o velikoj županiji.
Kao da je ona najveća švicarska savezna zemlja,
koja je potpuno megalomanska.
Nazivati Njemačku velikom županijom isto je kao da melanom ode k liječniku
i kaže da je zabrinut
jer ima ogromnu bijelu vreću na leđima.
„Molim vas, pomozite.“
„Ne mogu to podnijeti. Sad i govori.“
Njemačka i Švicarska različite su jer su Švicarci vrlo pristojni.
Mislim da nisu po prirodi takvi, ali su shvatili
da će razgovor prije završiti ako su pristojni.
Kažete im: „Dobar dan!“ Oni vama kažu…
„Dobar dan!“ I to je to.
Ali ako Švicarac kaže:
„Dobar dan!“ A drugi kaže:
„Jebem ti mater, kurvin sine!“
Morat će razjasniti. Morat će opravdati svoje riječi.
Ta se razlika u mentalitetu najbolje vidi kad im netko stoji na putu.
Jedan je Švicarac ovdje, a drugi kraj njega. Prvi želi proći i kaže:
„Oprostite.“
Morate se malo sagnuti i ovako namrštiti.
„Oprostite.“
A Nijemac u istoj situaciji kaže „Samo malo!“
Oboje funkcionira!
Dva vrlo različita rješenja za isti problem.
Švicarac kaže „Oprostite.“
To znači „Liši me krivnje.“
Svjesna sam krivnje koja me opterećuje
jer ja postojim ovdje, a ti postojiš tu.
Htjela bih proći kraj tebe ako je to opcija.
Molim te, prestani. Tako je neugodno.
Oprostite!
A Nijemac kaže „Samo malo.“
Želi se verbalno osigurati.
Ovo se može vidjeti i na autoputu. U Švicarskoj na autoputu,
sigurnom, ali ipak stresnom,
možete voziti najviše 120 na sat.
Vozite li 123 na sat, uhvatit će vas.
Platit ćete kaznu kao kuću u Mecklenburg-Vorpommernu.
Nije baš toliko skupo, ali skupo je.
Jednom je u publici bio neki tip iz Mecklenburga.
Uopće se nije smijao.
Poslije mi je poslao ljutitu poruku
da se informiram o cijenama nekretnina U Mecklenburg-Vorpommernu.
Poslušala sam ga.
Ukratko, sad tamo imam četiri kuće.
A na njemačkom autoputu uglavnom možete raditi što želite.
Kao da igrate videoigru, ali ipak znate
da imate samo jedan život.
U jednom trenutku vidite znak bez ograničenja brzine.
Kad sam prvi put vidjela taj znak, nisam to znala procesuirati.
Znak za ništa.
Zašto je potreban?
I to je „ništa“ prekriženo pet puta. Što to znači?
Znači: „Zaboravi sve što znaš.“
„Nema više pravila. Zaboravi sve pet puta.“
„Radi što hoćeš. Vozi guzom. Ćuk može sjesti za volan.“
Švicarski je autoput poput stroge obitelji
koja uvijek večera točno u 18:30 sati.
Televizor je ugašen.
Radio je ugašen.
Svi se drže za ruke.
„Julia, hvala što si postavila stol.“
„Hvala ti, tata, što si narezao kruh.“
Mama zove tatu „tata“ da ne zbuni djecu.
Da djeca ne pomisle: „Čekaj malo!“
„Tko je Urs?“
A njemački je autoput kao samohrana majka,
frustrirana, životom satrana, iscrpljena samohrana majka osmero djece,
koja ih jednom godišnje vodi u zabavni park.
I onda ih ujutro pusti iz auta i viče za njima.
„U 18 se sati nađemo na parkingu F!“
„Tko ne dođe, idemo bez njega!“
I potajno je uzbuđuje pomisao
da možda dvoje ili troje
neće stići.
Svakog jutra ljude samo šalju na njemački autoput
i kažu „Radite što želite.“
„Opa. Kupili ste auto ovdje? Dajte si oduška!“
I svi pristaju na to.
Obično je Mercedes iz Stuttgarta sprijeda a Audi iz Münchena iza njega.
Utrkuju se 300 na sat.
Skrive smrtonosnu nesreću
i to uvjetuje promet na ostatku autoputa.
I zbog toga svi ostali
ne mogu voziti brzo koliko bi htjeli.
To im onda spasi živote.
Zato sustav funkcionira.
Tako se svako jutro dvoje ljudi
žrtvuje bogovima njemačkog autoputa.
A u Švicarskoj
nemamo dovoljno ljudi za takvo što.
Otišla sam u njemačku banku.
Bio mi je to najodrasliji trenutak u životu.
Nikad nisam bila odrasla kao tog dana
kad sam otišla dvjema odraslim osobama
koje nisu moji roditelji da ih zamolim za novac.
Cijelo sam se jutro pripremala.
Pokušala sam biti kao najodraslija osoba koju znam.
Pokušala sam biti svoj otac.
Izgovarala sam njegove riječi.
„Nema salame iza 18 sati!“
„Ja sam tata!“
„Gdje je teletekst?“
-„To je iPad.“ -„Pa? Gdje je teletekst?“
Tako sam mislila ući. „Zdravo, dajte mi novac!“
„Ugovor o zajmu za gradnju. Znam riječi!“
„Gdje je prokleta lisica s reklame?“
Tako sam se zamislila.
Ali čim sam prešla prag banke u Kölnu,
vidjela sam sag posvuda.
Mramor Sjeverne Rajne-Vestfalije.
U tom sam trenutku imala šest i pol godina.
Više nisam prepoznavala svoj glas. Mahala sam.
Iako su ljudi bili na metar od mene.
Ovo sam učinila. Žena me pogledala.
„Zdravo.“
„Jesi li sama ovdje?“
„Da.“
„Čula sam…“
„Čula sam da imate mnogo novca.“
„Ja nemam toliko novca i mislila sam da mi vi možete posuditi.“
„Vratit ću vam, kunem se.“
„Što želiš kupiti tim novcem, dušo?“
„Želim kupiti nekretninu jer moj najstariji brat ima nekretnine
i kaže da je to super.“
„Tvoj najstariji brat ima plaću, zar ne?“
„Vrlo je pouzdan?“
„Srijedom uvijek posprema stol u uredu?“
„Kad se u petak vrati s posla,
izvadi li mandarinu iz ruksaka ako je nije pojeo?“
„I u ponedjeljak ujutro nema smeđu, gnjecavu lopticu
zbog koje svi pitaju zašto u hodniku tako smrdi?“
„Jer tvoj brat nije pojeo svoju jebenu mandarinu!“
„Više ne želim kupiti nekretninu.“
Ne vjerujem
da muškarci mogu više od žena ili obrnuto.
Mislim da ima vrlo malo razlika među spolovima.
Mislim da je glavna razlika između muškaraca i žena
u tome što su džepovi u ženskim hlačama
mnogo manji od onih u muškim hlačama.
U ženski džep ne stane ništa!
To je kao najava džepa.
„Ovog ljeta, jedan dže…“ i gotovo.
Ništa ne stane. Jedino vrhovi prstiju.
Super ako su ti vrhovi prstiju ledeni, a ostatak se ruke uvijek znoji.
Možda neki muškarci vole kad kriješ vrhove prstiju od njih.
„O, moj Bože.“
„Tako je zgodna, tajanstvena.“
„Ima li vrhove prstiju? Ili nema?“
„Dođi i pokušaj saznati.“
To je glavna razlika. Druga je razlika…
između muškaraca i žena…
to što su muškarci puno bolji
kada se trebaju držati zajedno, kao tim,
i kolektivno paziti da ne očekujete mnogo od njih.
Ja to radim. Očekujem više od žena.
Kad žena nešto kaže u javnosti,
a nije najpametnije što sam ikad čula o toj temi,
uvijek mislim…
„Tko je tebe pitao? Daj šuti.“
„Za tri godine imat ćemo…
„sva ista prava.“
„Samo mahni. Dovoljno je.“
Za muškarce me nije briga.
Mogu reći najveću glupost. Može biti toliko isprazno
da to ni ne doživim kao jezik, nego zvukove u svom mozgu.
„A što očekuješ od muškarca?“
Vjerujem da žene nisu samo podložne ovom pritisku,
nego čak vole biti pod određenim pritiskom.
Žene vole ugađati.
Muškarci više vole uživati. Vole se zabavljati.
Ne samo da se muškarci vole zabavljati, oni vole gledati i druge muškarce
kako se zabavljaju.
Npr. filmovi o Jamesu Bondu uspijevaju
samo zato što muškarci gledaju Bonda
i misle: „Možeš ti to, frajeru.“
„Pojebi tu ženu, to!“
„Ja ne mogu, ali ti samo daj.“
Volim gledati filmove o Jamesu Bondu s prijateljima.
Neizbježno dolazi trenutak kad James otkopča košulju
i skine potkošulju. Vidiš mišiće.
Moji prijatelji misle: „Kakav frajer, ima mišiće.“
„Sad i ja imam mišiće u glavi.“
Ja to ne mogu.
Kad gledam neku reviju modela
i veoma privlačne žene se svuku,
ne mislim: „Kakva frajerica s tim dugim, seksi nogama.“
Sad i ja imam duge, seksi, mršave noge u glavi.
Umjesto toga pomislim…
„U redu.“
„Ona ima duge, seksi, mršave noge.“
„Vjerojatno je strašno glupa.“
Donedavno se raspravljalo o tome
da žena igra ulogu Jamesa Bonda.
Tko bi to htio gledati?
Ne želim gledati kako je James Bond očito bolja osoba od mene.
U svemu je bolja od mene. Mnogo je inteligentnija i ljepša.
Zgodna britanska tajna agentica.
Vrlo pametna. Tečno govori engleski i francuski, koji nitko ne govori tečno.
Nitko ne govori francuski tečno.
Čak ni Francuzi.
Kad gledate vijesti na francuskom…
Vidite da razmišljaju: „Jebote.“
„Ide li sad konjunktiv ili ne?“
Ali James Bond može. Ona može. Tečno govori engleski i francuski.
Zatim vozi lijevom stranom. Bez problema, iako je američka glumica.
Zatim ubija neke zle ruske tajne agente.
Seksa se s američkim tajnim agentima.
Nikome ne da broj telefona.
Ne boji se da će poslije biti usamljena u hotelskoj sobi.
Vratit će se sama u hotelsku sobu.
Odmah zna gdje će staviti karticu da se vrata otvore.
Otvori vrata, a na krevetu je paket čokoladica.
Ili uopće ne otvara paket ili pojede samo jednu.
To joj je dovoljno. Ne treba požderati cijelu kutiju.
Ne želim to gledati.
Mislim da imam poremećen odnos sa ženama
jer imam poremećen odnos s muškarcima.
Mislim da je poremećen jer imam dva starija brata.
Moja smo se braća i ja samo tukli.
Jedino smo tako komunicirali.
Ali više to ne radimo. I nedostaje mi.
Iskreno, nedostaje mi. U životu nemam nikoga
koga bih mogla samo udariti.
Uvijek zovu policiju.
Ali tužno je što se nismo prestali tući jer se ne želimo tući.
I dalje želim tući braću kad ih vidim.
Kao i oni mene. Smo što nije društveno prihvaćeno.
Naravno, na pogrebu
možeš se malo gurkati.
„Ma ne plačeš valjda!“
Inače nije u redu.
Na tetinom 65. rođendanu,
31-godišnjak ne može udariti 26-godišnjakinju u lice.
Pitati je dok leži…
„Hazel,
prdiš li ili podriguješ?“
To se ne radi.
Neke moje prijateljice to ne razumiju. Neke od njih imaju samo sestre.
Ne shvaćaju. „Hazel, zašto si tako nasilna s njima?“
Ja volim svoju braću.
To je jasno i podrazumijeva se.
Znamo to. Ja volim njih i oni mene.
Držat ćemo se zajedno. Za 35 godina bit će riječ o naslijeđu.
Nadam se da ćemo se i tad držati zajedno i da će se sabrati.
Ja jedina u obitelji znam raditi u Excelu.
Neke moje prijateljice kažu: „Hazel, ja imam sestru.“
„Sestra mi je…“
„Najbolja prijateljica.“
Kad to čujem…
Kad čujem „Sestra mi je
najbolja prijateljica.“
Zapravo čujem
„Hazel…“
„Ja…“
„Nemam prijatelja.“
Jer sestra ti nije…
Čak mislim da je to traćenje sredstava
ako ti je sestra predobar prijatelj.
S braćom i sestrama vježbaš za prave ljude.
S njima testiraš granice do kojih smiješ ići prije negoli te udare.
Kad se to dogodi, opet testiraš možeš li pridobiti roditelje.
Sestra. Jedino ako ne poznaješ više nikoga.
Ako si odrasla u podrumu u Austriji.
I medicinski nije baš jasno je li ti to sestra ili kći.
Koga briga? Onda…
Onda može, ali inače ne.
A moj stariji brat sad postaje otac. Zbog toga je vrlo sentimentalan.
Sad se trudi komunicirati bez nasilja.
Prišao mi je i rekao: „Hazel…“
„Što ćemo?“
„Djevojka mi je osam mjeseci trudna. Hoću li je oženiti?“
„Bi li to bilo romantično? Kasno je za pravu romantiku.“
„Škoda Octavia već je kupljena, ali…“
„Moglo bi biti lijepo vjenčamo li se prije bebina dolaska
kako bismo kao tim krenuli u svijet.“
Nisam znala što reći.
Iskreno bi bilo da sam rekla
„Ne zanima me. Zaista me nije briga.“
Bilo kakav razgovor moje braće i mene koji traje duže od 20 minuta,
a nijedno nije dobilo papuču u lice,
za mene je gubitak vremena. Znam kako ovo zvuči.
Kao da ne poštujem svoju braću.
Tako zvuči jer je to istina.
„Poštovanje“ se previše koristi. To je velika riječ.
Definitivno prevelika riječ za nešto malo poput brata.
Poštovanje nije tako važno. Precijenjeno je.
Ljudi se ponašaju kao da je najvažnije poštovati druge.
Ne slažem se. Za mene je važnija tolerancija prema drugima.
Iskrena tolerancija vrijedi mnogo više od hinjenog poštovanja.
Poštovanje je poput gađanja vrapca topom.
Poštovanje je kao maraton istrčan za manje od tri i pol sata.
Da, impresivno, ali ne bih primijetila da ne uspijete.
A tolerancija je poput stajanja bez pada.
Nimalo impresivno.
Ali užasno je kad to ne možete.
To radim s braćom. Toleriram ih.
Toleriram te, što znači da priznajem
da postojiš
i namjeravam tako nastaviti.
To je tolerancija i vrlo mi je važna.
Moj me brat pitao „Hazel, što da radimo?“
„Da je oženim?“ Nisam znala kako bih trebala reagirati.
Učinila sam jedino što mi je imalo smisla u ovoj situaciji.
Izula sam jednu cipelu i jednu čarapu.
Drugu sam stranu ostavila. Stajala sam…
malo nagnuta.
Pokušala sam mu se nasmiješiti što je moguće slađe.
Ljubazno mu mahnula.
Mislio je da ću ga ošamariti.
Preduhitrio me.
Osjetila sam kucanje njegovog srca na dlanu
koji mi je zalijepio na lice.
I to je za mene prava ljubav.
Hvala lijepa, Köln!
Hvala što ste došli!
Čuvajte se.
Hvala najljepša.
Otpjevat ću…
Pjesmu za Köln
Dosad ljudi već preskoče ovaj dio
Ali nije vam jasno otkud toliko ljudi u odjavnoj špici
Što je izvršni producent?
Što točno izvršava?
Što uopće producira?
Na pozornici stoji čudna ženska
U…
Slatkoj odjeći koju je očito sama izabrala
Ima dobar ukus
I ima vrlo prirodan stil
Vjerojatno se i sama našminkala
Vjerojatno se brzo skida
Jer spava više od osam sati svake noći
I ima čistu kožu
Hvala što ste došli Ja sad idem
Proglašavam bar otvorenim
Prijevod titlova: Jelena Rozić