Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Toivottakaa tervetulleeksi Kölniin -
Hazel Brugger!
Kiitoksia, Köln.
On kiva olla täällä.
Olen myös iloinen siitä, että esitykseni tallennetaan,
joten sitä voi katsoa valkokankailta kotonakin.
Katson mielelläni ohjelmia valkokankaalta.
Lapsena pidin television katselusta.
Minä ja veljeni emme saaneet katsoa paljon tv:tä, koska vanhempani kielsivät.
He muka "rakastivat" meitä.
He käskivät aina mennä ulos...
Puhumaan toisillemme tai kaivertamaan porkkanasta jotain hauskaa.
Mutta halusimme katsoa televisiota. Sitten vanhempani saavuttivat iän,
jossa he alkoivat testata rajojaan.
Vanhemmat kysyvät, miten pitkälle he voivat mennä,
ennen kuin lapsi käskee lopettaa.
Yksi näistä rajoista oli heidän yksi sääntönsä.
Veljeni ja minä saimme katsoa tv:tä päivässä vain niin monta minuuttia -
kuin olimme lukeneet kirjasta sivuja.
Järjetön sääntö! Maailman kaunein asia eli televisio -
asetetaan kauheinta asiaa eli lukemista vastaan.
Saimme katsoa vain niin monta minuuttia -
kuin ketjun heikoin lenkki oli lukenut.
Olimme kuin cheerleaderit heikoimman ympärillä.
"Lue nopeammin! Nuole sormenpäitäsi, jotta voit kääntää sivuja nopeammin."
Saimme kuitenkin aina katsoa viihdeohjelmaa Wetten, dass..?
Katsoimme sen joka kerta.
Vartuin Zürichin lähiössä Sveitsissä.
Wetten, dass..? oli porttini Eurooppaan.
Luulin kauan, että Saksa on täynnä ihmisiä, joilla on hyödyttömiä kykyjä.
Sen sijaan, että he häpeäisivät outoja kykyjään,
he ylpeilivät niillä miljoonien katsojien edessä.
Wetten, dass..? on kaikkien aikojen paras ohjelma.
Thomas Gottschalk tulee lavalle. Pitkä baijerilainen vaaleine kiharoineen.
Hän on häikäisevässä puvussaan kuin trooppinen saksalainen lintu.
Hän saapuu ja tervehtii yleisöä: "Hyvää iltaa.
Tervetuloa, Bruce Willis. Kyllä, sohva on iso. Se on Saksan suurin.
Syö Haribo-karkkeja nyt."
Bruce Willis tuumii selvästi ärtyneenä:
"Okei, olen kuullut paljon negatiivista Saksan viihdeteollisuudesta,
mutta tämä on paskempaa kuin mitä olisin voinut ikinä kuvitella."
"Bruce Willis, tässä on Jürgen. Hän tulee Villingen-Schwenningenistä.
Jürgen tietää vessapaperin mausta, minkä merkkistä se on."
Bruce Willisin ilme muuttuu ärtymyksestä syvään inhoon.
Hän laittaa sormensa korvaan, koska ei voi uskoa kuulemaansa tulkkausta.
Jürgen tulee.
Jürgen on 45-vuotias rakennusinsinööri Etelä-Saksasta.
Pukuhuoneessa hänelle tolkutettiin, ettei kannata esiintyä pyöräilysortseissa.
Neuvottelun jälkeen Jürgen puki housut,
joiden lahkeiden pituutta voi säätää vetoketjujen avulla.
Yleisö miettii, mikä Jürgeniä vaivaa.
"Olet televisiossa kolme minuuttia.
Mikä on suunnitelma? Toiselta puolelta minisortsit,
toiselta caprit? Mitä yrität kertoa?"
Jürgenillä on tummennetut uimalasit,
joihin on teipattu kaksi pientä vessapaperirullaa.
Sillä tavoin ne, jotka katsovat ohjelmaa ilman ääntä,
tai ne, jotka eivät tajua oikein mistään mitään,
näkevät, mikä on todella tärkeää Jürgenin elämässä.
Thomas ja Bruce alkavat keskustella, onnistuuko Jürgen.
Thomas sanoo: "Toki! Hän on Villingen-Schwenningenistä.
Hän jos joku tunnistaa merkin mausta!"
Bruce Willis sanoo: "Ei hän pysty siihen. Vie minut pois täältä. Lopeta tuo."
Jürgen syö rohkeasti vessapaperia rulla toisensa jälkeen.
Tietenkin hän pystyy siihen.
Ja rangaistuksena Thomas Gottschalk lyö Bruce Willisiä esityksen jälkeen -
kolme kertaa suoraan naamaan kuolleella taimenella.
Sellainen on maailman paras ohjelma. Se päihittää lukemisen.
Olin lapsena varma, että minusta tulisi isona Thomas Gottschalk.
Se oli suurin unelmani.
Halusin samanlaiset hiukset ja asenteen kuin Thomas Gottschalkilla.
Halusin televisioon.
Sitten pääsinkin, ja teen yhä toisinaan tv-töitä, mutta...
Tv-kulissien takana käy aina niin,
että joka huoneessa on pari ylimääräistä tyyppiä,
jotka opiskelivat sosiologiaa liian kauan.
Jokainen keskustelu on tylsä. Niinpä ajatettelin luoda oman ohjelman.
Teimme kollegani Thomas Spitzerin kanssa ohjelman YouTubeen.
Tein iltaohjelmaa olohuoneessani Kölnissä.
Mietin, kenet kutsuisin vieraaksi, sillä vieraita pitää olla.
Voi vaikuttaa avunhuudolta, jos juttelee aina vain tyhjälle tuolille.
Otin yhteyttä tyyppeihin, jotka olivat mielestäni cooleja.
Anke Engelke on tosi cool. Hän on lahjakas, hauska näyttelijä.
Kysyin: "Hei, Anke. Haluaisitko auttaa minua?
Tule luokseni. Emme voi maksaa, mutta saat karkkia.
Et voi vaikuttaa sisältöön. Meillä on kaikki oikeudet. Oletko mukana?"
Anke ei osannut kuvitella itseään vieraaksemme.
Ajattelin: "Harmi, että sinulla on huono mielikuvitus."
Toinen vaihtoehto oli Barbara Schöneberger.
Barbara Schöneberger on sympaattinen saksalainen tv-juontaja,
jolla on pitkä vaalea tukka ja isot siniset silmät.
Hän näyttää aina yllättyneeltä.
Ihan kuin hän ei uskoisi päässeensä taas televisioon.
Ihan kuin hän etsisi jotain.
Ehkä piilolinssiä, joka on hänen omassa silmässään.
Ehkä ajatusta.
Barbara Schöneberger ei vastannut lainkaan.
Joten tuumin, että jos kukaan ei halua tulla ohjelmaan,
pyydän vain eläimiä.
Eläimissä on se hyvä puoli, että niillä on hyvin vähän oikeuksia.
Eläimillä on niin vähän oikeuksia, että me yhteiskuntana -
häpeämme kymmenen vuoden sisällä sitä,
kuinka vähän käytimme niitä hyväksi, kun niillä oli vähän oikeuksia.
Soitin kölniläiseen firmaan nimeltä "Angelikan elokuvaeläimet".
Tuli heti vaikutelma ammattilaisesta. Nimestä tietää, kuka tekee ja mitä.
Angelika oli tyypillinen Kölnin tyttö.
Kölniläiset puhuvat omaa murrettaan. Tajusin sen todeksi vasta paikan päällä.
Kölnin murre kuulostaa tältä.
Ihan kuin kieli olisi vielä kännissä, vaikka kroppa on jo töissä.
"Tulee mitä tulee." "Kyllä se siitä suttaantuu."
Kukaan älyllisesti työskentelevä ei ajattelisi noin.
Kukaan ei tuumi kemian laboratoriossa: "Kyllä se siitä suttaantuu."
Litiumia, vettä. "Kyllä se siitä suttaantuu."
Kysyin Angelikalta, mitä hanhen vuokraaminen maksaisi.
"Haluan vuokrata hanhen, jotta voin haastatella ja pilkata sitä olkkarissani."
Angelikan mieliala muuttui. Iloinen murre katosi.
Hän puhui eri tavalla ja sanoi: "Kuuntele!
Oletko hullu? Hanhi?" Kölniläiset puhuvat vihaisina noin.
Ensimmäisellä tavulla hyökätään eteenpäin -
ja toisella peräännytään kauhistuneena.
"Oletko hullu?"
On parasta hengittää ulos eteenpäin ja sisään taaksepäin.
"Oletko hullu? Hanhi?"
Jos Disney tekisi elokuvan aggressiivisista palkeista,
se puhuisi kuin Angelika.
Kysyin, mikä vika hanhissa muka oli.
Hän kysyi: "Etkö tiedä showbisneksen ensimmäistä sääntöä?
Ei hanhia kuvauksiin. Ne pilaavat kaiken."
Sitten hän lopetti. En tiennyt tuota. Googlasin heti "hanhet pilaavat kaiken".
Löysin useita tunteja videomateriaalia hanhista,
jotka katkoivat nelivuotiaiden lasten käsiä.
Jos tietää hanhista tuon,
niin silloin sen näkee hanhessa. Se näyttää vähän rähjäiseltä joutsenelta.
RTL 2:n joutsenelta.
Voinko edes katsoa sitä? Hanhi on kuin teini, joka etsii ongelmia.
Nelivuotiaat seisoskelevat usein vapaa-ajallaan.
Nelivuotiailla ei olekaan muuta kuin vapaa-aikaa.
Toisinaan he tekevät nelivuotiaiden juttuja.
En tiedä, mitä nelivuotiaat tekevät. En kuulu heidän yhteisöönsä.
Mutta tämä on takavuosien nelivuotias. Hänellä on jojo.
"Olen neljä!
Jos joku kysyy, olen neljä ja puoli.
Täytin eilen neljä!"
Sitten paikalle tulee hanhi.
Uber-kyydillä.
Hanhet eivät välitä pienyrityksistä tai ympäristöstä.
Hanhi katsoo ulos, näkee nelivuotiaan ja sanoo:
"Sergei, pysäytä! Tuolla on nelivuotias.
Se tietää ongelmia.
Nyt on ongelmien aika. Päästä minut ulos."
Hanhi tulee ulos... Katsokaa, hanhia!
Sukeltakaa Reiniin, pummit.
Olen aika tyytyväinen kaikkeen nyt.
Jos puoli vuotta sitten olisi sanottu, että keikkani tallennetaan -
ja 20 hanhea lentää yli oikealla hetkellä, en olisi uskonut.
Hanhi nousee Uber-kyydistä, kävelee itsevarmasti nelivuotiaan luo,
murtaa tämän käden ja palaa autoon.
Kyynelehtivä nelivuotias ei osannut odottaa sitä.
Hänen kätensä on nyt jauhelihaa ja luumuusia.
Jojo roikkuu siitä ja heiluu tuulessa.
Hänen äitinsä näkee tämän muttei hanhea ja ajattelee:
"Oma vikansa. Mitäs jojoili liian lujaa."
Äiti läpsäisee lasta päähän.
Hanhi näkee väkivallanteon,
riemuitsee, sytyttää tupakan ja antaa Sergeille viiden tähden Uber-arvion.
Liian negatiivista energiaa minulle.
En tarvitse sellaista kotiini. Soitin Angelikalle ja sanoin:
"En tiennyt, että hanhet ovat psykopaatteja. Se muuttaa kaiken.
Olisiko muita lintuja?"
Hän sanoi: "Lähetän sinulle kauzin." Vastasin: "Hienoa."
Olin epätoivoinen. En tiennyt, mikä kauz oli.
Kauz on...
Erittäin masentava eläin.
Ei sitä voi kuvailla muuten. Kaikki alkaa ulkonäöstä.
Kauz näyttää pöllöltä, joka on pesty liian kuumassa.
Leikit pöllölläsi ulkona, ja se likantuu -
ja saa purukumia sulkiinsa. Yrität irrottaa purkan -
maapähkinävoilla ja majoneesilla, mutta mikään ei toimi. Pöllö on tosi likainen.
Purkkaa, maapähkinävoita ja majoneesia.
Kirjoitat netin niksisivuille: "Tarvitsen apua likaisen pöllön kanssa."
Rakentavan kritiikin sijaan saat vain passiivis-aggressiivisia vihakommentteja.
"Miksi edes menit ulos pöllön kanssa?
Kaikki tietävät, ettei upean linnun kanssa tehdä niin!
Sinunlaisesi pilaavat Saksan. Siksi Vaihtoehto Saksalle saa ääneni!"
Tuumin: "Jestas, tarvitsen vain vähän apua likaisen pöllön kanssa."
Suljen kannettavan tietokoneen ja luen pöllössä olevan lapun.
"Vain käsinpesu."
Käsinpesu? En ole isoisoäitini!
Laitan pöllön pesukoneeseen pikaohjelmalle.
20 minuuttia 90 asteessa.
Pesun jälkeen pöllöstä on tullut kauz.
Jokainen kauz osaa tehdä vain kahta asiaa.
Ensinnäkin se näyttää siltä, että se katsoo hidasta tennismatsia.
Toiseksi se voi näyttää siltä, ettei se ole ihan varma,
osuiko pallo rajaviivalle vai ei.
Kauz saapui. Sen vuokraus maksaa 400 euroa.
Toiseen kohtaukseen tarvitsimme Thomasin kanssa...
Minut yläosattomissa.
Minun piti vilauttaa tissejäni "vain ironisesti", kuten Thomas sanoi.
En suostunut siihen. Miten tissejä voi vilauttaa ironisesti?
Thomas sanoi: "Sen pitää saada katsojat nauramaan."
En suostunut tekemään sitä.
Olen vahva nainen. Ei minun tarvitse tehdä sellaista.
Minun ei tarvitse näyttää paljasta pintaa kalastellakseni klikkauksia.
Tiedän oman arvoni ja mitä voin tehdä. Pidän itseäni feministinä.
En näytä tissejäni.
Joten...
Soitin stripparille.
Sitä tarkoittaa olla vahva nainen.
Vahva nainen osaa tunnistaa heikot naiset -
ja erottuu heistä paksummalla lompakolla.
Soitin stripparin agentille ja kysyin:
"Paljollako saisimme naisen vilauttamaan tissejään?
Vain ironisesti siis. Ihan nopea vilautus. Hänen kasvojaan ei näytetä.
Kasvojen näyttäminen on tarpeetonta. Ihan vain nopea..."
Hän vastasi: "Se maksaa 400 euroa."
Sanoin: "Oletko hullu? Saan kauzin 400 eurolla.
Ja kauz ei ole vain yläosattomana. Sillä ei ole housujakaan.
Saan 400 eurolla ilkialastoman ja motivoituneen kauzin,
joka ei tiedä liitoista mitään."
Sitten kysyin näyttelijättäreltä,
näyttelisikö hän stripparia, joka näyttelee minua.
Hän teki sen 50 eurolla.
Vinkki teille kaikille.
Jos on pakko tehdä jotain, mitä et halua, kysy näyttelijältä.
Loppukuusta voi kysyä:
"Kiinnostaisiko sinua näytellä henkilöä, joka auttaa minua muuttamaan?"
Lopetin e-pillereiden käytön.
En muuten rakentele aasinsiltoja tänään. Siihen ei ole aikaa.
Olen oppinut tänä vuonna, ettei aasinsilloille ole aikaa.
Olen pahoillani, jos odotitte enemmän yhteiskuntakritiikkiä.
Olen siis pahoillani teidän puolestanne siitä,
että joudutte seuraamaan komediaesityksiä, joissa kritisoidaan järjestelmää.
Voitte kritisoida järjestelmää kotonakin.
Lukekaa lehti ja tuumikaa itseksenne:
"Tämä on järjestelmämme.
Mikä kasa paskaa.
Kritisoin sitä."
Lopetin e-pillerit ja menin gynekologille.
Gynekologini on hyvin vanha, hyvin valkoinen -
ja järjettömän heteroseksuaalinen mies.
Ajattelin antaa heille mahdollisuuden työmarkkinoilla.
Minulla on ystäviä, joita se vaivaa.
"Eikö ole outoa, jos gynekologi on mies? Eikö se ole vähän..."
"Millaista?"
"Anteeksi, kuinka?"
"Eikö ilmassa ole seksuaalisuutta?"
No ei! Ensinnäkin hän on niin vanha, ettei hän rekisteröi enää mitään.
Hän enemmänkin tunnustelee yleistä tilannetta.
Toiseksi, miksi naisgynekologi olisi parempi?
En kestäisi sitä kilpailua.
Jos viehättävä, hyvin koulutettu nainen tulisi katsomaan minua...
Kolmanneksi, hän on todellinen ammattilainen.
Hän ei hätkähdä mistään. Hän käyttää vain teknisiä termejä.
Hän puhuu minulle vain latinaa. En ymmärrä sitä.
Hän on vanha mies Zürichistä. Hän voisi sanoa hölmöjä asioita, mutta ei tee niin.
Hän ei kysy: "Rouva Brugger, kuinkas mirrinne jakselee?"
Se olisi upeaa! Mutta hän ei tee niin. Hän vain puhuu latinaa.
Olen keskiviikkoaamuna puoli yhdeksältä alapää paljaana,
ja vanha mies puhuu minulle puoli tuntia sujuvaa latinaa.
Juuri tuollaiseksi kuvittelen treffit paavin kanssa.
En usko, että paavi lähtisi treffeille kanssani.
Olen 20 vuotta liian vanha.
Ja nainen.
Gynekologin luona pitää ensiksi...
Tämä asia on lähinnä nuorille naisille.
Ensin pitää antaa virtsanäyte.
Olin siellä motivoituneena, mutta ylimääräistä pissaa ei ollut.
En lähde minnekään ensi kertaa ajatellen:
"Bussi lähtee kohta, ja rakko on lähes täynnä.
Kävisinkö pissalla tai otanko sen mukaani?
Ehkä joku ilahtuisi siitä."
Menen sisään, vastaanottovirkailija antaa kupin -
ja sanoo: "Neiti Brugger, antakaa virtsanäyte."
Menen vessaan. Tunnen valtavan paineen.
Onnistun tiristämään neljäsosakupillisen.
"Anna tulla, Hazel!
On parsakausi!"
Sitten laitan kupin pieneen kaappiin.
Siellä on pieni kaappi, jonka voi avata molemmilta puolilta kuin joulukalenterin.
Paitsi vain yhtenä päivänä.
Joka päivä on joulu, ja luukusta saa vain pissaa.
Kun avaa toisen puolen,
rukoilee, ettei toinen puoli ole auki samaan aikaan.
Rouva Huber, opetatteko yhä nokkahuilunsoittoa?
Vastaanotto on hyvä. On myös paikkoja, joissa ei ole kaappeja.
Täytyy tulla vessasta ulos kupin kanssa ja kävellä kaikkien odottavien ohi.
Jotkut naiset tekevät sen itsevarmasti.
Elämäni päämäärä on olla yksi heistä, jotka tulevat ulos -
ja katsovat silmiin.
"Hei.
Baari on auki!"
Sitten menen tutkimushuoneeseen, joka on kauttaaltaan kylmää kaakelia.
Lääkärini katsoo minua ja sanoo: "Hei, neiti Brugger. Voitte vapautua."
"Vapautua" on niin mukava sanonta.
"Vapaus" on hieno käsite.
Mutta hän haluaa minun riisuvan housuni, mikä ei minusta liity vapauteen.
En ole koskaan tuntenut, että housuni rajoittavat vapautta.
En koskaan seiso huoneessa miehen kanssa ja mieti:
"Minulla on hyvä olla, mutta nämä housut...
Voisinpa riisua ne!"
Haluaisin pukea enemmän housuja, mutta se ei ole vaihtoehto.
Tottelen. Olen joukkuepelaaja. Niin se on nopeammin ohi.
Riisun housuni ja alushousuni. Yläosassa on kaikki.
T-paita, pusero, takki,
laskettelulasit, kypärä, jossa on olutpullot molemmin puolin -
ja jossa lukee "I love Minnesota". Ja minulla on sukat jaloissani.
Seuraava kysymys onkin hyvin vaikea.
Riisunko sukat?
Vai laitanko kengät takaisin?
Sukkien riisuminen saa hänet ajattelemaan, että teen sen mielelläni.
Tulin pitämään hauskaa vapaaehtoisesti.
Kenkien pitämistä tukee se, että tilanne liittyy jonkun ammattiin.
Näyttää hölmöltä, jos ei ole housuja ja alushousuja,
mutta sitten on sukat ja saappaat.
Se kertoo: "Hei! Olen tosi kiinnostunut tästä, mutta minulla on kiire."
Sitten tein ainoan asian, jossa oli järkeä siinä tilanteessa.
Riisuin toisen sukan ja laitoin toisen kengän jalkaan.
Seisoin siinä hieman vinosti ja sanoin:
"Tohtori, en ole tuntenut oloani koskaan näin vapaaksi."
Sitten se alkaa.
Nojaan taakse kuten hammaslääkärissä. Mutta nyt keskitytään vähemmän kasvoihin.
Muuten tarvitaan uusi lääkäri.
Hammaslääkäri.
Gynekologini alkaa jutella vasta kun hän alkaa työskennellä.
Kun hän aloittaa tutkimuksen.
En halua puhua niitä näitä siinä tilanteessa.
En tiedä, mikä on sallittua ja mikä ylittäisi rajat.
Tästä ei puhuta julkisesti.
Voinko silittää hänen päätään?
"Aye, aye, aye, Papacito,
Pero tú trabajas muy bien."
En tiedä, miksi valitsin espanjan. Ehkä se on lähimpänä latinaa.
Koska hänellä on vähän hiuksia,
hän voisi antaa tusseja piirtämiseen, kuten lapsille ravintolassa.
Sitten hän menee työkalupakilleen. Hänellä on työkalupakki,
jonka hän osti huutokaupasta Neuvostoliitosta 1890.
Se on aina 14 astetta huoneenlämpöä kylmempi.
En tajua sitä. Sitten hän ottaa lempityökalunsa.
Hänen lempityökalunsa näyttää metalliselta ankalta.
Kun painaa sen vatsasta, nokka aukeaa.
Ei se kuulosta tuolta. Teidän täytyy kuvitella se.
Jos se kuulostaa tuolta, silloin on tosi sairas.
Nokka aukeaa. Suhteeksi voi valita 16:9 tai 4:3.
Ensiksi hän tarkistaa aina kierukkani.
Kuten sanoin, lopetin pillerit. Haluan silti käyttää ehkäisyä,
ja kuparikierukka on erittäin luotettava ehkäisyväline.
Kuten nimi kertoo, se on kuparista tehty kierukka.
Se toimii ehkäisykeinona,
koska jostain syystä sperma pelkää kuparia.
En tiedä, mistä se johtuu. Se on kuin valkosipulia vampyyrille.
En tiedä, kuka sen keksi.
Ehkä keskiajalla oli teini, jolla oli tapana onanoida kirkon katolla.
Kierukka kestää seitsemän vuotta. Sitten se pitää vaihtaa.
Seitsemän vuoden jälkeen sperma ei enää pelkää kuparia.
Ehkä kupari on niin kulunut, ettei sitä oteta enää vakavasti.
Graffiteja ja tageja kaikkialla.
Joku hullu munasarja on käärinyt sen vessapaperiin.
Siksi kierukan pohjassa on lanka.
Lääkärini selitti, että langan on oltava tietyn pituinen.
Jos lanka on liian lyhyt, kierukkaa ei saa ulos.
En tiedä, mitä sitten tehdään. Ehkä odotetaan yli seitsemän vuotta -
ja toivotaan raskautta, jotta vauva ulos tullessaan...
Se on vaarallista, koska kallo ei ole vielä kasvanut yhteen.
Tarkoitan, että se on tosi viivästynyt ehkäisymenetelmä.
Kierukka kestää siis seitsemän vuotta ja yhden raskauden.
"Tiedätkö, neiti Brugger..." Gynekologini jatkoi selittämistä.
"Tämä lanka ei saisi olla liian pitkäkään. Jos lanka on liian pitkä,
se voi häiritä jokapäiväistä elämääsi."
Silloin tuumin:
"Millaista luulet arkeni olevan?"
Tai ehkä… Kuinka pitkä lanka silloin on?
Mistä mitasta puhumme? 1,25 metriä? Onko se ehkäisymenetelmä?
Että seison pitkä lanka roikkuen -
yökerhon tanssilattialla.
Lanka värisee musiikin tahdissa.
Kaikki katsovat minua ällötyksen vallassa.
"Mikä hän on, ilmapalloko?"
Miten kierukka rajoittaa jokapäiväistä elämääni?
Voinko vielä hölkätä rannalla? Takanani...
Lanka liehuu -
ja hyväilee brittituristien auringonpolttamia nilkkoja.
Kun ajan pyörällä kierukkani kanssa,
lanka lepattaa tuulessa.
Se koskettaa pinnoja. Kaikki kylän lapset kysyvät:
"Kuulitko?
Hazelilla ei ole vain järkevä ehkäisyväline,
vaan myös mopo!"
Oikealle kääntyessä lanka jää kiinni pinnoihin.
Lennän ohjaustangon yli.
Pyörä on puskassa ja kierukka sen vieressä.
"Kallis maastopyöräni!
Ja tulen varmaan raskaaksi iltapäivällä."
"Lopeta puhuminen heti. Juttusi ovat vastenmielisiä."
Gynekologini keskeytti minut.
"Minä pyydän. Tämä on vakava tilanne.
Kuvailemasi skenaariot ovat suorastaan koomisia."
"Ei tietenkään", hän sanoi.
Marginaali on muutaman millimetrin, korkeintaan senttimetrin.
Jos lanka on liian pitkä,
se voi häiritä kumppaniani intiimissä ympäristössä.
Minusta oli liikuttavaa,
että hän oli huolissaan miehestä,
jota en edes tunne.
Sitten ajattelin: "Hetkinen. On vuosi 2020.
En voi sanoa olevani vahva nainen,
käyttää sijaistissejä netissä ja hävetä sitten lankaani."
On aika sanoa: "Tiedätkö mitä?
Seison lankani rinnalla. Jos haluan hieman ylimääräistä lankaa,
ehkä varustettuna parilla lasihelmellä ja Oliver Kahn -pelaajakortilla…
Jos se on toiveeni, se on minun oikeuteni."
Minä vanhenen.
Täytin juuri 26.
Ikä ei ole kovin korkea, mutta minulle se on ennätys.
En huomaa vanhenevani.
Huomaan sen vanhemmissani. He vanhenevat hiljalleen.
He eivät ole kovin vanhoja, mutta…
Vanhempani ovat nyt vaiheessa, jossa...
Jos he ostavat kalliita huonekaluja,
haluaisin sanoa, kumpi ostetaan.
Välimme ovat hyvät. Näemme parin kuukauden välein.
Joka kerta on jotain, mitä he eivät voi enää tehdä.
He ovat innoissaan isovanhemmuudesta. Vanhimmasta veljestäni tulee isä.
Vanhempani eivät ole uskoa sitä. He ovat innoissaan.
Vanhempani rakastavat lapsia. Olen huomannut sen jälkeenpäin.
Tuo lapsi saa tehdä jo enemmän kuin kukaan meistä.
Ei ole sääntöjä, vain rakkautta ja karkkia.
Heti syntymänsä jälkeen hän saa asua talon yläkerrassa vanhempieni kanssa.
Se on ainoa huone, jossa on oma kylpyhuone.
Äitini on varma, että vauva tarvitsee oman kylpyhuoneen.
Minusta ei.
Lapsi käyttää kolme vuotta vaippoja.
Vaippahan on oma vessa.
Jos sinulla on vaippa, sinulla on aina oma vessa.
Haluatko virtsanäytteenkin, tohtori?
Onnistuu.
Joudun luopumaan kuopuksen kruunusta.
Tähän asti olen ollut nuorin, mutta en enää.
Asia ei ole niin paha kuin luulin. Yritän olla sen myötä aikuisempi.
Yritän arvioida suhteeni hauskuuteen uudelleen.
Aikuisilla on outo suhde hauskanpitoon.
Uskon, että aikuiset voivat pitää hauskaa tuntematta iloa.
Esimerkiksi keskiaikamessut ovat aikuisten tapahtuma.
Ehkä olette käyneet sellaisilla.
Perillä Saarlandissa odottaa tampattu kenttä.
"Olen kuullut tästä paikasta paljon negatiivista,
mutta tämä on paljon paskempi kuin saatoin ikinä kuvitella."
Siellä on joku Björn, jolla on leggingsit ja kellohame.
Hän soittaa outoa soitinta. Kaikki ajattelevat:
"Onko Björn hullu vai humanisti?"
Keskiaikamessuilla sade on aina loppunut tasan kolme tuntia sitten.
Keitto tarjoillaan leivän sisässä, ja kaikilla on keskihauskaa.
Kaikki näyttävät keskiverroilta.
Kaikki ovat keski-ikäisiä. Siitä tulee messujen nimikin.
Eivät messut liity todelliseen keskiaikaan.
Olisi hienoa, jos siellä olisi alue,
joka olisi oikeasti keskiaikainen. Tulen paikalle...
En tiedä, onko immuunijärjestelmäni kunnossa.
Olen nainen. Minulla on housut.
Kiistanalainen aihe. Saatan menettää pääni.
Kuoleva isoäiti makaa omassa oksennuksessaan.
On aika. Hän on jo 39-vuotias.
Se olisi kiehtovaa, mutta nykyisiä messuja ei tarvitse kukaan.
Kukaan ei halua mennä. Ei edes oikealta keskiajalta tullut.
Hänkään ei haluaisi olla keskiaikamessuilla.
Jos meillä olisi aikakone, ja joku nakattaisiin keskiajalta -
Saarlandiin vuoteen 2020,
hän kysyisi: "Mitä tämä on? Mitä täällä tapahtuu?"
Hän puhuu eri lailla. Hänhän on keskiajalta.
"Oi kaunis neito. Mitä tääl' on meneillään?"
Hän puhuu kuin yliajettu sveitsiläismies.
Toyota Prius osui häneen alle 5 km/t nopeudella.
Hän ei kuullut sitä.
"Mitä? Keittoa leivässä? Ei meillä ollut mitään sellaista.
Mistä saatte tietonne?
Ajatella, että meillä olisi ollut viljatuotteita ihan astioiksi asti.
Ei ollut mitään, ei keittoa eikä leipää.
Kaikilla oli tasan yksi kulho,
joka oli tehty isoisän selkärangasta.
Jos kulho hajosi, nääntyi nälkään."
Ajattelin, että jos en voi pitää hauskaa niin kuin aikuiset,
haluan ainakin ankeutua aikuisten lailla.
Sen aikuiset osaavat. Hauskanpidon tietoisen välttelyn.
Ole järkevä.
Kerää kuitit.
Vähennä asioita veroista.
Minun on aina varottava, missä puhun tästä.
Kolme kuukautta sitten esiinnyin Stuttgartissa.
Olin tässä osuudessa melkein pornografinen.
"Joo, vähennä se.
Lyö minua valvontamääräykselläsi!"
Kiinteistöt ovat myös asia, jossa aikuiset sekoavat.
Kiinteistöt ovat tylsiä. Ne eivät osaa tehdä mitään.
Kiinteistö on sataprosenttisen kiinteä.
Pitää osata nauttia siitä, miten vähän kiinteistö osaa tehdä.
Jokainen kiinteistö osaa tehdä kaksi asiaa vähemmän kuin kauz.
Eikä kiinteistön haluta tekevänkään paljon.
Kunhan se on vielä paikoillaan 30 vuoden päästä.
31 vuoden päästä voi sanoa: "Gisela, olipa hyvä..."
Varmaan svaabialainen.
Et halua kiinteistösi tekevän liikaa.
Kunhan se on paikoillaan 30 vuoden päästä, jotta voi sanoa 31 vuoden jälkeen:
"Gisela, olipa hyvä, kun aikoinaan ostimme tämän.
Olimme silloin rahattomia. Nyt rahaa on liikaakin, ja kuolemme pian."
Se on saksalainen unelma.
Se on minunkin unelmani.
Kävin pankissa ja kysyin, voisivatko he ostaa minulle kiinteistön.
Kiinteistöjä ei osteta noin vain.
Paitsi ehkä Sveitsissä.
Jotkut voivat ostaa talon tuosta vain. He ovat niin rikkaita ja taitavia.
He elävät rinnakkaistodellisuudessa. Kun sormia napsauttaa näin,
paikalle tulee Lamborghini,
joka ottaa suihin.
"En tiennyt, että Lamborghini pystyy siihen."
"Kyllä, se on hybridi."
Jos tavis haluaa ostaa jotain tosi kallista, hänen pitää mennä pankkiin.
"Hei, pankki, sinulla on kuulemma paljon rahaa.
Minulla ei vielä ole. Antaisitko minulle vähän? Maksan kyllä takaisin."
Menin saksalaispankkiin.
En Deutsche Bankiin, mutta pankkiin Saksassa. Joku raja sentään.
Ajattelin, että menen saksalaispankkiin, koska asun puolet ajasta Sveitsissä -
ja puolet Saksassa. Jos joku verotoimistosta katsoo tätä,
niin asun 55 prosenttia ajasta Sveitsissä.
Ajattelin mennä saksalaispankkiin,
koska saksalainen on kuin harjoituspankki oikealle pankille.
Sveitsiläinen pelottaa.
Kaikki on tehty marmorista. Lattia, seinä, kasvit ja työntekijät.
Saksalainen pankki muistuttaa enemmän nuorisotaloa.
Menet sisään, ja nurkassa on lahjoitettu sohva.
"Tästä voisi hankkiutua eroon.
Siinä on tahra, joka liikkuu. En istu tuolla."
On vaikea sanoa, mitä haluan.
Jos pankki on mukavampi kuin asunto, jossa haluan asua,
tai jos pankki on niin sekaisin, etten haluaisi muuttaa sinne.
Jos pankki on liian kiva, luulen,
että minulta nyysitään prosessin aikana liikaa rahaa.
Mutta jos se on liian rähjäinen,
en tiedä, osaavatko he käsitellä rahaa.
Olen huomannut, että Saksa ja Sveitsi ovat hyvin erilaisia.
Maat ovat miltei toistensa vastakohtia,
koska ihmiset ovat hyvin erilaisia.
Usein väitetään, että ne ovat suunnilleen samaa maata.
Saksalaiset väittävät,
että Sveitsi on vain Baijerista roikkuva peräpukama.
Sveitsiläiset puhuvat joskus Saksasta suurena kantonina.
Kuin Saksa olisi Sveitsin suurin osavaltio,
mikä on täysin suuruudenhullua.
Saksan kutsuminen isoksi kantoniksi on sama kuin melanooma menisi lääkäriin -
ja sanoisi: "Olen huolissani, koska selässäni on valtava valkoinen säkki.
Auta minua. En kestä sitä. Se on alkanut jo puhua."
Saksa ja Sveitsi ovat hyvin erilaisia. Sveitsiläiset ovat kohteliaita.
He ovat tuskin mukavampia, mutta he tajusivat,
että kun on kohtelias, keskustelu päättyy nopeasti.
Kun toivottaa hyvää iltapäivää, toinen vastaa ja tilanne loppuu siihen.
Mutta jos sveitsiläinen tervehtii kohteliaasti ja toinen sanookin:
"Nussi äitiäsi, senkin huoranpenikka..."
Silloin tarvitaan selvennystä. Toisen on perusteltava sanansa.
Mentaliteettien ero näkyy parhaiten, kun joku on toisen tiellä.
Yksi sveitsiläinen on tässä ja toinen hänen edessään.
Ensimmäinen haluaa kiertää ja sanoo: "Anteeksi."
Silloin pitää taivuttaa eteen ja kurtistaa kulmia.
"Anteeksi."
Saksalainen sanoo samassa tilanteessa: "Varo!"
Molemmat toimivat.
Kaksi erilaista ratkaisua samaan ongelmaan.
Sveitsiläinen pyytää anteeksi kuin olisi syyllinen.
"Olen tietoinen syyllisyydestäni,
koska olen tässä ja sinä siinä.
Haluaisin mennä ohitsesi, jos se on vaihtoehto.
Lopeta tämä. Tuntuu niin epämukavalta. Anteeksi!"
Saksalainen varoittaa.
Hän antaa suullisen varoituksen mahdollista vakuutusjuttua varten.
Tämä näkyy myös moottoritiellä. Sveitsiläinen moottoritie on -
turvallinen mutta stressaava. Siellä saa ajaa korkeintaan 120 km/t.
Jos ajaa vähänkin lujempaa, jää kiinni.
Sakkosummalla saisi talon Mecklenburg-Vorpommernista.
Ei sakko ehkä niin iso ole, mutta iso kuitenkin.
Keikallani oli kerran mies Mecklenburgista. Hän ei nauranut tuolle.
Hän kirjoitti minulle vihaisen Instagram-viestin.
"Ota selvää kiinteistöjen hinnoista Mecklenburg-Vorpommernissa."
Teinkin sitten niin.
Minulla on siellä nyt neljä taloa.
Saksalaisella moottoritiellä voi tehdä mitä haluaa.
Se on kuin tietokonepeli, mutta jokainen tietää,
että elämiä on vain yksi.
Kyltti kertoo, ettei nopeusrajoitusta ole.
Kun näin kyltin ensi kertaa, en tiennyt, miten käsitellä sitä tietoa.
Kyltissä ei ole mitään.
Miksi "ei mitään" tarvitsee kyltin?
Ja se on ruksattu yli viisi kertaa. Mitä se tarkoittaa?
"Unohda kaikki, mitä tiedät."
Ei ole enää sääntöjä. Unohda kaikki viidesti.
Kaikki käy. Ohjaa vaikka perseellä tai anna kauzin ajaa.
Sveitsiläinen moottoritie on kuin kunnollinen perhe -
joka syö päivällistä aina tasan kello 18.30.
Televisio on pois päältä, radio on suljettu.
He pitelevät toisiaan kädestä.
"Kiitos, Julia, kun katoit pöydän.
Kiitos isälle papujen leikkaamisesta."
Äiti kutsuu isää "isäksi", jotta lapset eivät hämmentyisi.
Jotta he eivät tuumisi: "Hetkinen! Kuka on Urs?"
Saksalainen moottoritie taas on kuin yksinhuoltajaäiti.
Turhautunut, elämän kolhima ja uupunut -
kahdeksan lapsen yksinhuoltajaäiti,
joka vie kersat huvipuistoon kerran vuodessa.
Hän päästää heidät ulos autosta aamulla ja huutaa perään:
"Tulette tasan kuudelta pysäköintialueelle F -
tai muuten kävelette kotiin!"
Hän on salaa innoissaan siitä ajatuksesta,
ettei lapsista kaksi tai kolme ehdi ajoissa paikalle.
Joka aamu ihmisiä lähetetään saksalaiselle moottoritielle.
"Tehkää, mitä haluatte.
Vau. Ostitko auton täältä? Kaasuttelehan kunnolla."
Kaikki antavat palaa.
Yleensä stuttgartilainen Mercedes ja müncheniläinen Audi -
ajavat kilpaa kolmeasataa,
törmäävät kohtalokkaasti ja aiheuttavat onnettomuuden.
Se aiheuttaa ruuhkan moottoritielle.
Se puolestaan varmistaa, etteivät muut voi ajaa niin lujaa kuin haluaisivat.
Se pelastaa heidän henkensä.
Siksi järjestelmä toimii.
Joka aamu kaksi ihmistä -
uhrataan Saksan moottoritien jumalille.
Sveitsissä ei ole tarpeeksi ihmisiä, jotta tuollaista voitaisiin tehdä.
Menin siis saksalaiseen pankkiin.
Tuumin, että se on elämäni aikuisin hetki.
En ole ollut aikuisempi kuin silloin,
kun tapasin kaksi aikuista, jotka eivät olleet vanhempiani,
ja pyysin heiltä rahaa.
Valmistauduin siihen koko aamun.
Yritin toimia kuin aikuisin tuntemani ihminen. Yritin olla oma isäni.
Toistelin isän sanontoja.
"Salamia ei napostella enää illalla!
Minä olen isä!
Missä teksti-tv on?"
"Se on iPad." -"Olkoon! Missä teksti-tv on?"
Siksi ajattelin sanoa pankissa: "Päivää! Antakaa rahaa!
Rakennuslaina. Tiedän sanoja!
Missä se mainoksen kettu on?"
Tuollaiseksi kuvittelin itseni. Mutta kun astuin kölniläispankin kynnyksen yli,
siellä oli kaikkialla mattoa ja Nordrhein-Westfalenin marmoria.
Muutuin kuusi ja puoli vuotta vanhaksi.
En tunnistanut enää omaa ääntänikään. Vilkutin.
Vaikka ihmiset olivat metrin päässä. Tein heille näin. He katsoivat minua.
"Oletko täällä aivan yksin?"
"Joo.
Tai siis...
Kuulin, että teillä on tosi paljon rahaa.
Minulla ei ole niin paljon rahaa, ja ajattelin,
että voisitte antaa minulle rahaa. Lupaan kyllä maksaa takaisin."
"Mitä haluat ostaa niillä rahoilla, kultaseni?"
"Haluan ostaa kiinteistön, koska vanhimmalla veljelläni on sellainen -
ja hänestä se on megacoolia."
"Vanhin veljesi on palkkatyössä, eikö?
Hän on hyvin luotettava.
Hän siivoaa töissä pöytänsä aina keskiviikkoisin.
Kun hän tulee töistä kotiin perjantaina,
hän ottaa mandariinin repustaan, jos ei ole syönyt sitä.
Hänen repussaan ei ole maanantaiaamuna ruskeaa limaista möykkyä,
joka saa kaikki kysymään, miksi käytävällä haisee pahalta.
Koska veljesi ei syönyt sitä hiton mandariiniaan!"
"En halua enää ostaa kiinteistöä."
En usko,
että miehet voivat tehdä enemmän kuin naiset tai toisinpäin.
Sukupuolten välillä on hyvin vähän eroja.
Tärkein miesten ja naisten välinen ero on se,
että naisten housujen taskut ovat paljon pienemmät kuin miesten housujen taskut.
Naisen taskuun ei mahdu mitään! Se on kuin taskun traileri.
"Tänä kesänä yksi tas..." Ja se loppui jo.
Mikään ei mahdu sinne, paitsi sormenpäät.
Hienoa, jos sormenpäitä paleltaa, mutta muu osa kädestä hikoilee.
Ehkä jotkut miehet pitävät siitä, kun naiset tekevät niin.
"Voi luoja. Hän on niin seksikäs ja salaperäinen.
Onko hänellä sormenpäitä vai ei?"
"Tule ottamaan selvää."
Se on tärkein ero. Toinen ero miesten ja naisten välillä on se, että…
Miehet ovat todella paljon parempia...
Vetämään yhtä köyttä, toimimaan joukkueena -
ja varmistamaan yhdessä, ettei heiltä odoteta paljon.
Huomaan, että odotan naisilta enemmän.
Kun nainen sanoo julkisesti jotain typerää asiasta, josta olen kuullut,
ajattelen aina: "Kysyikö sinulta kukaan mitään? Pidä turpasi kiinni.
Kolmen vuoden päästä meillä kaikilla on samat oikeudet.
Vilkuta vain. Se riittää."
Miehet voivat laukoa tyhmyyksiä. Mies voi sanoa jotain niin typerää,
etten käsitä sitä edes kieleksi. Aivoni vain vastaanottavat ääntä.
"Mitä muka odotit mieheltä?"
Uskon, että naiset kestävät tämän paineen. Itse asiassa naiset pitävät paineesta.
Naiset haluavat miellyttää.
Miehet mieluummin nauttivat ja pitävät hauskaa.
Sen lisäksi, että he pitävät siitä, he haluavat myös katsella,
kun toiset miehet pitävät hauskaa.
Esimerkiksi James Bond -leffat toimivat vain siksi, koska miehet ajattelevat:
"Olet kyllä kova äijä. Sinä hallitset homman.
Köyri sitä naista.
Minä en voi juuri nyt, mutta sinulta se hoituu."
Rakastan Bondien katsomista miespuolisten ystävieni kanssa.
Aina jossain vaiheessa James riisuu paitansa -
ja paljastaa vatsalihaksensa.
Ystäväni ajattelevat: "Kovalla jätkällä on sixpack.
Nyt tuntuu, että minullakin on."
Sama ei toimi minulle.
En ajattele silloin kun katson malliohjelmaa -
ja viehättävä nainen riisuu housunsa:
"Kovalla muijalla on pitkät, seksikkäät ja solakat jalat.
Nyt tuntuu, että minullakin on."
Sen sijaan mietin:
"Okei, hänellä on pitkät, seksikkäät ja solakat jalat.
Hän on varmaan tosi tyhmä."
Viime aikoihin asti on puhuttu siitä,
pitäisikö James Bondin rooliin pestata nainen.
Kukahan haluaa nähdä sen?
En halua katsoa James Bondia, joka on selvästi minua parempi ihminen.
Hän tekee kaiken paremmin, on älykkäämpi ja kauniimpi.
Joku viehättävä salainen brittiagentti. Superfiksu, puhuu sujuvaa englantia -
ja sujuvaa ranskaa, mitä kukaan ei osaa.
Kukaan ei puhu sujuvasti ranskaa!
Edes ranskalaiset eivät puhu sujuvaa ranskaa.
Jos olette nähneet ranskalaisia uutisia...
He miettivät aina: "Voi paska, tuleeko siihen subjunktiivi vai ei?"
Mutta James Bondilla ei ole ongelmia. Sujuvaa englantia ja ranskaa.
Hän osaa ajaa vasemmalla puolella, vaikka on yhdysvaltalainen näyttelijätär.
Sitten hän tappaa venäläisiä salaisia agentteja -
ja muhinoi amerikkalaisagenttien kanssa.
Eikä vaihda puhelinnumeroita.
Hän ei pelkää olla yksin hotellihuoneessa.
Hän palaa yksin hotellihuoneeseensa.
Hän tietää heti, miten ovi avataan avainkortilla.
Hän avaa oven ja näkee sängyllä suklaakarkkipussin.
Hän ei joko avaa sitä lainkaan tai syö vain yhden.
Se riittää hänelle. Ei tarvitse vetää koko pussillista.
En halua nähdä sellaista.
Minulla on häiriintynyt suhde naisiin, koska suhteeni miehiin on häiriintynyt.
Se johtuu siitä, että minulla on kaksi vanhempaa veljeä.
Minä ja veljeni vain löimme toisiamme. Se oli ainoa viestintämuotomme,
mutta emme tee sitä enää. Kaipaan sitä.
Kaipaan sitä. Elämässäni ei ole ketään, jota voisin muksia.
Aina huudetaan vain poliisia.
Surullista on, ettemme lopettaneet toistemme hakkaamista -
omasta tahdostamme. Haluan yhä lyödä veljiäni, kun näemme.
Ja he minua. Se ei vain ole yleisesti hyväksyttävää.
Toki hautajaisissa voi täräyttää yllättävän alakoukun.
"Et itke oikeasti!"
Muuten sitä ei suvaita. Tädin 65-vuotispäivillä -
31-vuotias ei voi vain lyödä 26-vuotiasta kasvoihin.
Kun tämä on maassa…
"Hazel, oliko se pieru vai röyhtäys?"
Ei voi.
Ystäväni eivät ymmärrä sitä.
Minulla on ystäviä, joilla on vain siskoja.
He eivät ymmärrä. "Miksi olet niin väkivaltainen?"
Rakastan veljiäni. Se on niin selvää, ettei siitä tarvitse edes puhua.
Tiedämme sen. Rakastamme toisiamme.
Tietenkin pysymme yhdessä. 35 vuoden päästä on kyse perinnöstä.
Toivottavasti pysymme väleissä.
Toivottavasti he viisastuvat. Nyt vain minä osaan käyttää Exceliä.
Naispuoliset ystäväni sanovat: "Hazel, minulla on sisko.
Sisareni on paras ystäväni."
Kun kuulen, että sisar on paras ystävä...
Kuulen oikeasti tämän:
"Hazel…
Minulla ei ole ystäviä."
Koska siskosi ei ole…
Minusta on jopa resurssien tuhlausta,
jos on liian hyvä ystävä omien sisarustensa kanssa.
Sisarukset ovat kuin harjoituskappaleita oikeille ihmisille.
Sisaruksilla voi testata,
kuinka pitkälle voi mennä ennen kuin saa nyrkistä.
Ja kun niin käy, pystyykö silti huutamaan vanhemmat apuun?
Ehkä et tunne ketään muuta kuin siskosi.
Kasvoit kellarissa Itävallassa.
On epäselvää, onko hän sisaresi vai tyttäresi.
Ketä kiinnostaa? Silloin sen ymmärtää, muuten ei.
Isoveljestäni tulee isä, ja se saa hänet tunteilemaan.
Hän yrittää harjoitella väkivallatonta viestintää.
Hän kysyi minulta: "Hazel, mitä meidän pitäisi tehdä?
Tyttöystäväni on kahdeksannella kuulla. Menenkö naimisiin?
Olisiko se romanttista? Se on ehkä jo myöhäistä,
koska Skoda Octavia on jo ostettu, mutta…
Voisi olla mukavaa solmia liitto ennen kuin vauva syntyy.
Voisimme kohdata maailman tiiminä."
En vain tiennyt, mitä sanoa.
Rehellinen vastaukseni on: "Ei kiinnosta. En oikeasti välitä."
Kaikki minun ja veljieni keskustelut, jotka eivät pääty 20 minuutin jälkeen -
siihen, että yksi meistä saa sandaalista naamaan,
on ajanhukkaa. Nyt se kuulostaa siltä, etten kunnioita veljiäni.
Se johtuu siitä, etten kunnioita heitä.
"Kunnioitus" on liikaa käytetty sana. Se on tosi iso sana.
Liian iso sana jollekin niin pienelle kuin isoveljelle.
Kunnioitus on yliarvostettua. Ihmiset käyttäytyvät -
kuin muiden kunnioittaminen olisi tärkeintä.
Ei minusta. Toisten sietäminen on tärkeämpää.
Rehellinen sietäminen on teeskenneltyä kunnioitusta arvokkaampaa.
Kunnioitus on kuin ampuisi varpusia tykillä.
Kunnioitus on kuin juoksisi maratonin alle kolmeen ja puoleen tuntiin.
Tosi vaikuttavaa, mutten olisi huomannut, jos et olisi pystynyt siihen.
Sietäminen on kuin pystyisi seisomaan kaatumatta.
Ei lainkaan vaikuttavaa.
Mutta on tosi syvältä, jos ei pysty siihen.
Juuri niin teen veljieni kanssa. Siedän heitä.
"Siedän sinua, eli tunnustan, että olet olemassa,
enkä aio tehdä mitään muuttaakseni sitä."
Se on sietämistä, ja se on minulle tärkeää.
Veljeni kysyi: "Hazel, mitä meidän pitäisi tehdä?
Pitäisikö mennä naimisiin?" En vain tiennyt,
miten piti reagoida. Niinpä tein ainoan asian,
joka oli minusta järkevää siinä tilanteessa.
Riisuin yhden kengän ja yhden sukan.
Jätin ne toiseen jalkaan. Seisoin hieman vinossa.
Yritin hymyillä hänelle mahdollisimman ihanasti.
Vilkutin hänelle ystävällisesti.
Veljeni luuli, että aion lyödä häntä.
Hän oli nopeampi.
Tunsin hänen sykkeensä hänen kämmenestään,
joka kosketti kasvojeni ihoa.
Se on minusta tosirakkautta.
Kiitos, Köln!
Kiitos, kun tulitte.
Pitäkää huolta itsestänne.
Kiitoksia.
Ja minä laulan
Laulun Kölnille
Tavallisesti ihmiset olisivat Jo hypänneet lopputekstien yli
Ihmettelette Miksi nimiä on niin monta
Mikä on vastaava tuottaja?
Mistä hän oikein vastaa? Mitä hän edes tuottaa?
Tässähän oli vain outo nainen lavalla
Hän selvästikin valitsi asunsa itse
Hänellä on hyvä maku
Hänen tyylinsä on hyvin luonnollinen
Hän varmaan teki meikkinsäkin itse
Siinä ei varmaan mene kauan
Koska hän nukkuu Yli kahdeksan tuntia yössä
Ja hänellä on heleä iho
Kiitos kun tulitte Minä lähden nyt
Baari on nyt auki
Tekstitys: Sami Haapasalo