Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
PŮVODNÍ KOMEDIÁLNÍ SPECIÁL NETFLIX
Přivítejte na pódiu, živě z Kolína nad Rýnem,
Hazel Brugger!
Díky moc, Kolíne.
Jsem ráda, že tu jsem.
Taky jsem ráda, že se mé vystoupení konečně nahrává,
aby si ho mohli lidé doma pustit na televizi.
Ráda se dívám na televizi.
Jako dítě jsem se ráda dívala na televizi.
S mými dvěma staršími bratry jsme se na ni dívat nemohli.
Naši rodiče nám to zakázali, protože nás „milují“ a bla bla bla.
Vždycky nám říkali, ať jdeme ven…
Povídáme si spolu…
Ať vyřežeme něco zábavného z mrkve…
Ale my se chtěli dívat na televizi. Pak se rodiče dostali do věku,
kdy začali testovat své limity.
Rodiče se dostanou do bodu, kdy se ptají, jak daleko mohou zajít,
než dítě řekne: „Přestaň, to už stačí.“
A jedním z těchto limitů bylo jedno pravidlo, které určili.
S bratry jsme se mohli dívat na televizi jen tolik minut denně,
kolik stránek knížky jsme ten den přečetli.
Tak debilní pravidlo!
Vezmete nejkrásnější věc na světě, televizi,
a postavíte ji proti té nejhorší věci na světě, čtení.
A mohli jsme se dívat jen tolik minut,
kolik stránek přečetl ten nejslabší článek z řetězu.
Vždy jsme kolem něj seděli jak roztleskávačky.
Čti rychleji! Čti rychleji!
Olízni si prst, abys mohl rychleji otočit stránky!
Ať jsme četli, jak chtěli, mohli jsme koukat jen na jednu věc,
Wetten, dass…?
Na Wetten, dass…? jsme koukali pravidelně.
Vyrostla jsem na předměstí Curychu ve Švýcarsku.
Takže Wetten, dass…? bylo mojí bránou do Evropy.
Dlouho jsem si myslela,
že Německo je kraj plný lidí s naprosto zbytečnými schopnostmi.
Ale místo toho, aby se za své divné schopnosti styděli,
tak je před miliony lidí oslavovali.
A jestli neznáte Wetten, dass…?, je to ta nejlepší show.
Přijde Thomas Gottschalk,
tenhle vysoký, kudrnatý a blonďatý Bavor
v oslnivém obleku jako nějaký hrdý tropický německý pták.
Přijde a pozdraví dav: „Dobrý večer. Dobrej. Servus.
Ahoj, Bruci Willisi. Ahoj, zdravím.
Ano, je to velká pohovka. Je to největší pohovka v celém Něm…
Vem si Haribo. Vem si ho hned.“
Bruce Willis tam sedí, zmatený a říká si: „Dobře.
Slyšel jsem spoustu špatných věcí
o německém zábavním průmyslu,
ale tohle je horší než cokoli,
co jsem si kdy představoval.“
„Bruci Willisi, tohle je Jürgen!
Jürgen je z města Villingen-Schwenningen,
a Jürgen dokáže z chuti toaletního papíru rozeznat, jaká je to značka.“
Zmatek na tváři Bruce Willise prozrazuje hluboké znechucení.
Dává si prst do ucha,
protože nemůže uvěřit tomu, co mu to přeložili.
Přichází Jürgen.
Jürgen je 45letý stavební inženýr z jižního Německa.
V šatně ho přesvědčili,
aby se neobjevil v cyklistických šortkách.
Vyjednávali s ním, takže teď má na sobě ty kalhoty,
u kterých můžete zipem…
upravit délku.
Diváci si říkají: „Jürgene, co se děje?
Jsi v televizi tři minuty.
Jaký je plán? Na jedné straně…
sexy kalhoty a na druhé capri kalhoty? Co nám chceš říct?“
Nahoře má Jürgen zatmavené plavecké brýle
polepené dvěma malými toaletními papíry,
aby lidé, kteří nemají doma zapnutý zvuk
nebo lidé, kteří obecně moc nerozumí,
viděli, co je v Jürgenově životě opravdu důležité.
Thomas s Brucem začnou diskutovat:
„Dokáže to, nebo ne?“
Thomas říká: „Samozřejmě! Je z Villingen-Schwenningen.
Jestli někdo uhodne značku z chuti, je to Jürgen!“
Bruce Willis říká: „Ne, to nezvládne.
Jen mě odsuď pusťte. Zastavte to. Ne.“
Jürgen odvážně pojídá roli po role toaletního papíru.
Samozřejmě, že to dokáže,
a jako trest po skončení Thomas Gottschalk třikrát pleskne
Bruce Willise přímo do ksichtu mrtvým pstruhem.
To bylo Wetten dass…?, nejlepší věc na světě. Lepší než čtení.
Jako dítě jsem si byla vždycky jistá,
že ze mě jednou bude Thomas Gottschalk. Můj největší sen.
Chtěla jsem vlasy jako Thomas Gottschalk, mít stejný přístup jako on.
Chtěla jsem do televize.
A pak jsem byla v televizi a…
občas ještě jsem v televizi, ale…
V televizním zákulisí je to vždy tak,
že v každé místnosti jsou pokaždé zbytečně navíc dva lidé,
kteří odešli ze sociologie příliš pozdě.
A každý rozhovor je nudný. Tak mě napadlo, že si udělám vlastní show.
S kolegou Thomasem Spitzerem jsme udělali show na Youtube.
Ve svém obýváku v Kolíně jsem měla noční show.
Říkala jsem si: „Koho pozvu jako hosta?“ Protože…
potřebujete hosty.
Z dlouhodobého hlediska je to trochu volání o pomoc,
když pořád mluvíte s prázdnou židlí.
Volala jsem lidem, kteří jsou podle mě cool. Přemýšlela jsem, kdo to je.
Myslím, že Anke Engelke je skvělá. Je to nadaná vtipná herečka.
Zeptala jsem se: „Hej, Anke. Chceš mě podpořit?
Přijď ke mně. Neplatíme, ale máme M&Ms.
Nemůžeš mluvit do střihu. Promiň. Ponecháváme si všechna práva.
Jdeš do toho?“
Anke řekla, že si neumí představit, že by se na to hodila.“
Říkala jsem si: „To máš teda slabou představivost.“
Druhou možností byla Barbara Schöneberger.
Barbara Schöneberger, velmi sympatická
současná německá moderátorka.
Má dlouhé blond vlasy a velké modré oči.
Vždy vypadá trochu překvapeně, takhle…
Jako by nemohla uvěřit, že se opět dostala do televize.
Jako by něco hledala,
třeba kontaktní čočku, kterou má zrovna v očích
nebo v mysli.
A Barbara Schöneberger vůbec neodpověděla.
Tak jsem si říkala, že když nikdo nechce přijít do mé show,
tak se zeptám zvířat.
Protože na zvířatech je dobré, že mají velmi málo práv.
Zvířata mají tak málo práv, že za deset let
se budeme jako společnost stydět za to,
jak málo jsme je vykořisťovali, když měli tak málo práv.
Zavolala jsem do zvířecí talentové agentury v Kolíně:
„Angeličina filmová zvířata.“ Hned víte, že jsou to profesionálové.
Víte kdo: Angelika. Víte, co dělá: Filmová zvířata.
A Angelika…
Angelika byla klasická holka z Kolína.
Kolíňané mluví nářečím Kölsch.
Než jsem sem přišla, ani jsem nevěděla, že existuje.
Zní takhle: „Et kütt, wie et kütt. Et hétt noch immer joot jejanger!“
Jako by jazyk nadýchal 0,2 promile, ale tělo už je v práci.
„Je to tak, jak to je.“ „Vždycky to vyjde.“
Nikdo, kdo pracuje duševně, by si to nemyslel.
Nikdo nestojí v chemické laboratoři a myslí si:
„Vždycky to vyjde.“
Lithium, voda. „Vždycky to vyjde.“
A zeptala jsem se Angeliky.
Ptala jsem se, kolik by stálo najmout si husu?
Chci si najmout husu,
donést ji do obýváku, udělat s ní rozhovor lomeno urážet ji.
A Angelika se změnila.
Ta šťastná Porýňanka byla pryč.
Mluvila jinak. Řekla: „Poslouchejte!
Zbláznila jste se?
Husu?“ Takhle Kolíňané mluví, když jsou naštvaní.
Agresivně se u první slabiky předkloní
a u druhé se s hrůzou narovnají. „Poslouchejte!
Zbláznila jste se?“
Při předklonu je lepší výdech a při narovnávání nádech.
„Zbláznila jste se?“
„Husu?“
Kdyby Disney udělal film o měchu s problémy s agresí,
mluvil by jako Angelika.
Říkám: „Co je za problém s husami?“
Odpověděla mi: „Neznáte první pravidlo šoubyznysu?
Žádné husy na natáčení! Husy všechno podělají!“
Pak zavěsila. Nikdy jsem to neslyšela. Hned googlím „Husy všechno podělají.“
Objevily se přede mnou hodiny materiálu
o husách, které lámou ruce čtyřletým dětem.
A pokud to víte,
pokud víte tyto informace o husách,
tak to v té huse vidíte. Husa…
vypadá trochu jako ošuntělá labuť,
jako labuť z RTL 2.
Můžu se na ni vůbec dívat? Jako teenager, co chce dělat problémy.
Čtyřletí často ve svém volném čase jen tak stojí.
Čtyřletí mají furt volný čas.
Takže prostě dělá věci čtyřletých.
Nevím, co dělají čtyřletí. Nejsem součástí jejich komunity.
Ale je to retro čtyřleté dítě. Má jojo.
Jsou mi čtyři!
Jestli se někdo zeptá, mám čtyři a půl,
i když včera mi byly čtyři!
A pak přijde husa
v Uberu.
Husy se nezajímají o malé firmy ani o životní prostředí.
Podívá se z okna, uvidí čtyřleté dítě a říká: „Sergei!
Sergei, zastav!
Čtyřleté dítě!
Jsou tu potíže.
Teď je… čas na potíže. Pusť mě ven.
Husa vystoupí… Hele, husy!
Jo, ponořte se do Rýny, vy blbky.
Dobře, teď už jsem se vším spokojená.
Kdybyste mi před šesti měsíci řekli:
„Natočíš své vystoupení
a na povel ti tam přeletí 20 hus.“ Řekla bych: „To si nemyslím!“
Pak husa vystoupí z Uberu,
sebejistě přejde k dítěti,
zlomí mu ruku a vrátí se do Uberu.
Čtyřleté dítě, které to nečekalo, je v slzách.
Z ruky dítěte je teď hromada masa plněná kostní moučkou,
ze které ve větru povlává jojo.
Jeho matka to uvidí, nevšimla si husy a pomyslí si:
„Je to jeho chyba. Přehnal to s jojem.“
A pleskne ho zezadu přes hlavu.
Husa uvidí tento akt násilí,
je z něj spokojená, zapálí si cigaretu
a dá Sergeiovi na Uberu pět hvězdiček.
To je pro mě až moc negativní energie.
To doma nepotřebuju. Tak jsem Angelice zavolala zpátky
a řekla: „Omlouvám se. Nevěděla jsem, že jsou husy psychopati. To všechno mění.
Jaké jiné ptáky máte?“
Řekla: „Pošlu vám kauz.“
Říkám: „Skvělý.“
Byla jsem zoufalá. Nevěděla jsem, co kauz je.
Kauz je…
nesmírně nevzrušující zvíře.
Jinak se to říct nedá. Začíná to optikou.
Kauz vypadá jako sova, kterou vyprali v moc horké vodě.
Když si s tou sovou půjdete hrát ven a zašpiní se,
bude mít v peří žvýkačku. Pokusíte se tu žvýkačku vyndat
burákovým máslem, majonézou, nic nefunguje.
Teď máte jen hodně špinavou sovu
se žvýkačkou, burákovým máslem a majonézou.
Tak jdete na fórum a napíšete:
„Potřebuju pomoc se špinavou sovou.“
A místo konstruktivní kritiky
dostanete jen pasivně agresivní komentáře:
„Proč jste vůbec s tou sovou chodila ven?
Každý ví, že to se s tak velkolepým ptákem nedělá!
Lidi jako vy je to, co je na Německu špatně. Proto volím AfD!“
A vy si říkáte: „Proboha,
jen potřebuju pomoct se svou hodně špinavou sovou.“
Zavřete noťas,
přečtete si štítek na sově,
„Pouze ruční mytí“ a řeknete si: „Ruční mytí? Nejsem moje prababička!“
A dáte sovu na chvíli do pračky.
Dvacet minut na 90 stupňů.
Pak ji vyndáte a ejhle, je to kauz a…
Kauz dokáže dělat přesně dvě věci.
Každý kauz dokáže dvě věci. Zaprvé, může vypadat
jako by sledoval velmi nezajímavý a pomalý tenisový turnaj.
A zadruhé, taky může vypadat, jako by si nebyl jistý,
jestli se míček opravdu dotkl čáry.
Kauz dorazil. Jeho najmutí stálo 400 eur.
Na další scénu jsme s Thomasem potřebovali…
Abych byla nahoře bez.
Měla jsem rychle ukázat prsa, abych citovala Thomase: „Jen ironicky.“
Řekla jsem: „Ne…
Jak někdo může ukazovat prsa ironicky?“
Thomas řekl: „Lidem by to nemělo připadat sexy, měli by se smát.“
Pak jsem řekla: „Ne, to neudělám.
Jsem silná žena. Neudělám to. Nemusím.
Nemusím ukazovat
svoji kůži a tělo, jen abych generovala kliknutí.
Znám svoji cenu a co dokážu.
Nemusím. Považuji se za feministku.
Neukazuju prsa.“
Takže…
Zavolala jsem striptérku.
Protože to znamená být silnou ženou.
Být silná žena znamená
rozeznat slabé ženy jako takové
a odlišit se od nich tím, že mám víc peněz.
Volám s manažerem striptérek a ptám se:
„Kolik stojí, aby jedna žena ukázala na chvíli prsa?
Nebojte, jen ironicky! Jen jednou, rychle nahoru a dolů.
Tvář nebude vidět.
Není potřeba tu ženu zbytečně zredukovat na její tvář.
Jen krátké…“
Řekl: „To bude za 400 eur.“
Říkám: „Zbláznil jste se? Za 400 eur dostanu sovu kauz.
A kauz není jen nahoře bez. Je taky bez kalhot.
Za 400 eur dostanu nahou,
vysoce motivovanou sovu kauz, která nikdy neslyšela slovo odbor.“
Pak jsem se zeptala herečky,
jestli by nechtěla hrát striptérku, která hraje mě.
Vzala to za 50 eur.
Menší rada do života pro vás. Pokud musíte udělat něco,
do čeho se vám nechce, zeptejte se herečky na konci měsíce: „Hej,
neměla bys zájem hrát někoho,
kdo mi pomůže s oblékáním?“
Přestala jsem brát prášky.
Mimochodem, dneska nedělám přechody mezi vtipy. Abyste se nedivili.
Nemáme čas na přechody.
Jestli mě letošek něco naučil, tak to, že nemáme čas na přechody.
Taky se omlouvám, jestli jste ode mě čekali kritiku systému.
Neomlouvám se za to, že nebude,
ale je mi líto, že se díváte na komediální show,
abyste někoho slyšeli kritizovat systém.
Myslím, že systém můžete jednoduše kritizovat i doma.
Prostě si přečtěte noviny a řekněte si:
„Tohle je náš systém.
To je ale sračka.
Ne, kritizuju to.“
Takže přestala jsem brát prášky a šla za svým gynekologem.
Můj gynekolog je velmi starý, velmi bílý
a šíleně heterosexuální muž.
Říkala jsem si, že dám této demografii šanci na trhu práce.
Mám kamarádky, kterým to vadí.
Ptají se: „Není divné mít chlapa za gynekologa?
Není tam…“
- „Co?“ - „No…“
- „Cože?“ - „No…
sexuální atmosféra v místnosti?“
A není! Chci říct…
Zaprvé, je tak starý, že už nic nezaregistruje.
Je to spíš pocit, jako intuice ohledně celé situace.
A zadruhé, proč by mělo být lepší mít gynekoložku?
Tu konkurenci bych nedávala.
Kdyby přišla atraktivní vzdělaná žena a podívala se na mě jako…
A zatřetí, je to naprostý profík.
Nic ho nevyvede z míry.
Používá jen odborné termíny.
Mluví na mě jen latinsky. Ani mu nerozumím.
Je to starý muž z Curychu. Mohl by říkat samé blbosti,
ale nedělá to. Nepřijde a neříká: „Slečno Brugger,
jak se má vaše Schnäggli?“
Mně by se to líbilo! Ale nedělá to. Mluví na mě jen latinsky.
Takže je středa asi tak půl desáté ráno.
Nemám na sobě kalhoty ani kalhotky.
A ten starý pán na mě mluví půl hodiny plynně latinsky.
Takhle si představuju rande s papežem.
Ne, nemyslím, že by papež se mnou šel na rande.
Je mi o 20 víc než by rád.
A žena.
První, co musíte u gynekologa udělat…
Tohle je spíš návod pro velmi mladé ženy.
Nejdřív musíte poskytnout vzorek moči.
Přišla jsem tam. Byla jsem dost motivovaná. Ale neměla jsem moč.
Když někam jdu poprvé, nikdy si neříkám…
„Autobus jede za dvě minuty, můj močák je skoro plný.
Mám si odskočit, nebo si ji vzít s sebou? Možná tam bude někdo, kdo by ji rád měl.“
Jdu dovnitř, recepční mi dá kelímek a říká:
„Slečno Brugger, poprosím vás o vzorek moči.“
Jdu na záchod. Cítím obrovský tlak.
Podařilo se mi vymáčknout tři čtvrtě kelímku.
No tak, Hazel!
Je sezóna chřestu!
Pak dám kelímek do takové malé skříňky.
Je tam malá skříňka, kterou můžete otevřít z obou stran, jak adventní kalendář.
Ale má jen jeden den.
Každý den jsou Vánoce a vždy je tam moč.
A když otevřete jednu stranu,
modlíte se, aby tu druhou neměl někdo zrovna otevřenou.
Paní Huber, pořád učíte na flétnu?
To jsou ty dobré ordinace.
Jsou i místa bez těchto skříněk.
Musíte ze záchodu vyjít se svým kelímkem
a projít kolem všech v čekárně.
Některé ženy to dělají tak sebevědomě.
To je můj životní cíl, chci být jedna z těch žen, které vyjdou,
navážou oční kontakt.
Čau.
Bar je otevřený!
Pak přijdete do ordinace,
chladné kachlové místnosti. Doktor se na mě podívá a řekne:
„Dobrý den, slečno Brugger, prosím uvolněte se.“
„Uvolněte se.“ Taková pěkná hezká fráze.
To je hezký koncept ta „volnost.“
On chce, abych si sundala kalhoty a spodní prádlo,
což pro mě nemá nic společného s volností.
Nikdy jsem neměla pocit, že by moje kalhoty omezovaly moji volnost.
Nikdy nestojím s cizím mužem v jedné místnosti a říkám si:
„Je mi fajn.
Ale ty kalhoty…
Kéž bych si je mohla sundat!“
Kdyby něco, radši bych na sebe oblékla víc kalhot, ale to bohužel nejde.
Jdu do toho. Jsem týmový hráč. Když budu spolupracovat, skončí to dřív.
Sundám si kalhoty a spodní prádlo. Nahoře vše zůstává.
Tričko, svetr, bunda,
lyžařské brýle,
helma s pivem po obou stranách
s nápisem „Miluju Minnesotu“
a ponožky na nohách.
A čelím velmi těžké otázce.
Mám si sundat…
ty ponožky?
Nebo si zase nazout boty?
Sundání ponožek ukazuje, že chci, aby se cítil dobře.
Chci, aby si myslel, že to dělám ráda.
Jsem tu pro zábavu. Dělám to, protože chci.
Ale nošení bot podporuje to,
že pro někoho to je profesionální kancelář.
A vypadá hloupě, když nemáte kalhoty a spodní prádlo,
ale ponožky a boty ano.
Říká to: „Hej! To se mi fakt líbí.
Ale nemám moc času.“
Pak jsem udělala to jediné, co v téhle situaci dávalo smysl.
Sundala jsem si jednu ponožku
a na druhou nohu obula botu.
Pak jsem tam stála trochu zešikma a řekla: „Fajn, pane doktore, pokračujte.
Nikdy jsem se necítila tak uvolněně.“
Pak to začne. Není třeba otálet. Opřete se dozadu, skoro jako u zubaře.
Ale nikdo se nesoustředí na obličej.
Jinak potřebujete nového doktora.
Myslím teda zubaře.
A můj gynekolog se rozpovídá až poté, co začne pracovat.
Až začne vyšetření.
Nechci si v téhle situaci povídat.
Nevím, co je povoleno, a co by už překračovalo hranice.
Lidé o tom na veřejnosti nemluví. Můžu…
Můžu mu pohladit hlavu?
„Aye, aye, aye, Papacito.
Pero tú trabajas muy bien.“
Nevím, proč jsem si vybrala španělštinu. Je to nejblíž latině, co znám.
A protože má dost málo vlasů,
mohl by rozdávat fixy na kreslení třeba dětem v restauraci.
Pak se začne hrabat ve své bedně na nářadí.
Je to taková ta bedna, kterou koupil na aukci v Sovětském svazu v roce 1890.
Je vždy o 14 stupňů chladnější než zbytek místnosti. Nevím, o co tam jde.
Pak vytáhne svůj oblíbený nástroj.
Jeho oblíbený nástroj je jakási kovová kachna.
Zatlačíte na její břicho a pak…
se otevře zobák.
Ten zvuk to nedělá. Musíte si to představit.
Pokud to u vás ten zvuk dělá, asi na tom nejste dobře.
Zobák se otevře. Je tam změna poměru stran ze 16:9 na 4:3.
Nejdřív se mi podívá na mé nitroděložní tělísko.
Jak už jsem řekla, prášky už neberu. Ale pořád chci nějakou antikoncepci
a nitroděložní tělísko je velmi spolehlivá antikoncepce.
Nitroděložní tělísko je vlastně jen drátek z mědi.
A funguje jako antikoncepce, protože spermie…
se z nějakého důvodu…
bojí mědi.
Nevím, proč to tak je. Asi je to něco jako upír a česnek.
A ani nevím, kdo na to přišel.
Asi nějaký puberťák ve středověku, který masturboval na střechách kostelů.
Nitroděložní tělísko je na sedm let. Pak ho musíte vyměnit.
Po sedmi letech
se už spermie té mědi nebojí.
Možná je to tělísko už tak opotřebované, že už ho neberou vážně.
Jsou na něm všude značky a graffiti.
Nějaký bláznivý vaječník na něj hází toaletní papír.
A proto má tělísko na konci nitku.
Ta nitka, jak mi doktor vysvětlil:
„Slečno Brugger, ta nitka musí mít určitou délku.
Pokud bude moc krátká, tělísko nepůjde vytáhnout.“
Nevím, co pak máte teda dělat. Asi čekáte víc jak sedm let
a doufáte, že otěhotníte, aby to dítě
na cestě ven…
Což může být smrtící, protože lebka ještě nesrostla.
Chci říct, že jde o velmi opožděnou antikoncepci.
Takže nitroděložní tělísko vydrží sedm let a jedno těhotenství.
„Víte, slečno Brugger,“ pokračoval můj gynekolog.
„Také by neměla být moc dlouhá. Pokud je moc dlouhá…
může vám vadit ve vašem každodenním životě.“
Tak jsem si pomyslela: „Kámo,
jak si myslíš, že můj každodenní život vypadá?“
Nebo spíš…
Lepší otázka, jak dlouhá ta nitka je?
O čem tu mluvíme? O metru a půl? To je ta antikoncepční metoda?
Že stojím s obrovskou nití na tanečním parketu v klubu.
Nitka vibruje do muziky. Všichni na mě koukají a říkají si: „Fuj.“
Co je zač, balón?
Jak může nitroděložní tělísko omezovat můj život?
Budu ještě moct běhat na pláži? Za mnou…
vlaje nit ve větru.
Lehce šimrajíc opálené kotníky britských turistů.
Když s tělískem pojedu na kole…
třepotá se ve větru.
Dotýká se paprsků kola. A děti ve vesnici: „Hej,
slyšeli jste to?
Hazel má nejen praktickou antikoncepci,
ale i moped!“
V pravé zatáčce se nit zachytí do paprsků.
Letím přes řídítka.
Kolo v křoví a vedle něj tělísko. Říkám si: „Ne!
Moje drahé kolo!
Navíc dnes odpoledne asi otěhotním.“
„Už přestaňte mluvit.
To, co říkáte, je naprosto odporné,“
přerušil mě můj gynekolog.
„Prosím vás. Tohle je vážná situace.
Scénáře, které jste popsala, jsou naprosté grotesky.“
„Jistěže ne,“ řekl.
Jedná se o rozmezí pár milimetrů,
maximálně o centimetr, kde by to mělo být.
Pokud je nit příliš dlouhá,
mohlo by to vadit mému partnerovi při velmi intimní situaci.
To mi přišlo velmi dojemné.
Že se obával
o intimní blaho muže, kterého ani já neznám.
Ale pak si říkám: „Počkat. Je rok 2020. Nemůžu mluvit o tom, že jsem silná žena,
používat na internetu dvojnici mých prsou a stydět se za svoji nit.“
Myslím, že je čas říct: „Víte co?
Stojím si za svou nití. Pokud si přeju
mít trochu extravagantnější nit,
mít na ní vpletené dva, tři korálky,
sběratelskou kartu Olivera Kahna…
Pokud si to přeju, tak na to mám právo.“
Už stárnu.
Bylo mi 26.
Není to tak moc, ale pro mě je to rekord.
Nepřijde mi, že stárnu.
Všímám si toho u rodičů. Moji rodiče pomalu stárnou.
Nejsou až tak staří, ale…
jsou teď v bodě, kdy…
když kupují drahý nábytek,
ráda bych ho vybrala já.
Ale máme dobrý vztah. Vidíme se každých pár měsíců.
Pokaždé je něco nového, co už sami nezvládnou.
Ale jsou moc nadšení.
Z rodičů budou prarodiče. Můj nejstarší bratr bude otcem.
Rodiče tomu nemůžou uvěřit. Moc se těší.
Moji rodiče milují děti, jak jsem zjistila.
A tohle dítě už teď může dělat věci, které nikdo z nás nikdy nedělal.
Žádná pravidla, jen láska a sladkosti.
Jakmile se narodí,
bude žít v horním patře domu mých rodičů.
Je to jediný pokoj s vlastní koupelnou.
Moje matka si je jistá, že to dítě potřebuje vlastní koupelnu.
A já myslím, že ne.
První tři roky nosí dítě jen plínku.
Plenka je přece vlastní koupelna.
Pokud máš na sobě plínku, máš vždy vlastní…
Mám tu vlastní koupelnu.
Chcete vzorek moči, doktore?
Žádný problém!
Teď budu sesazena jako rodinný benjamínek. Doteď jsem byla nejmladší. Ale už ne.
Není to tak špatné, jak jsem myslela.
Snažím se toho využít. Snažím se být dospělejší.
Snažím se přehodnotit svůj vztah k zábavě.
Dospělí mají zvláštní vztah k zábavě.
Věřím, že se dospělí mohou bavit, aniž by cítili radost.
Například středověký trh je velmi dospělá událost.
Možná už jste na takovém byli.
Přijedete tam a je to na udupaným poli v Sársku.
Říkáte si: „Slyšela jsem o tomhle kraji dost špatné věci,
ale tohle je horší, než jsem si vůbec dokázala představit.“
Někde je tam chlápek jménem Björn v legínách a kostýmu ve tvaru zvonu,
který hraje na divný rákosový nástroj. Všichni si říkají:
„Je Björn blázen, nebo vystudoval německá studia?“
Nezáleží, kde a kdy se trh odehrává,
vždycky přestalo pršet přesně před třemi hodinami.
Mají tam polévku v chlebu a všichni se středně dobře baví.
Všichni vypadají středně dobře.
Všichni jsou ve středním věku. Proto je to středověký trh.
Nemá to nic společného se skutečným středověkem.
Bylo by skvělé, kdyby tam byla zóna,
kde se by se odehrával skutečný středověk. Objevím se…
Nevím, jestli do toho půjde i můj imunitní systém.
Jsem žena. Mám kalhoty.
Kontroverzní téma, asi budu popravena.
Babička tam leží ve vlastních zvratcích a umírá.
Už je čas. Už je jí skoro 39 let. To…
To by bylo zajímavé, ale tak jak jsou ty trhy teď,
nikdo je nechce. Nikdo tam nechce.
Ani nikdo ze skutečného středověku
by nechtěl být na skutečném středověkém trhu.
Kdybychom měli stroj času a někdo ze skutečného středověku
by byl katapultován do Sárska v roce 2020,
vylezl by a řekl: „Co je tohle? Co se tu děje?“
Mluví jinak. Je ze středověku.
„Hle, krásná panno. Co se tu odehrává?“
Mluví jako Švýcar, kterého srazilo auto.
Byl pomalu sražen Priusem v pěti kilometrové rychlosti.
Neslyšel to.
Cože? Polévka v chlebu? Nic takového jsme neměli.
Odkud čerpáte své informace?
Když pomyslím, že bychom měli přebytek obilovin,
ze kterých bychom vyráběli zábavné sety nádobí.
Ne, buď nebylo nic nebo polévka nebo chleba.
A každý z nás měl přesně jen jednu misku vyřezanou z páteře našeho dědečka.
A když se miska rozbila, tak jsi hladověl.
Říkala jsem si, že když už se nemůžu bavit jako dospělí,
tak se aspoň nechci bavit jako dospělí.
Protože to dospělí umí. Vědomě se vyhýbat zábavě.
Být rozumní.
Sbírat účtenky.
Odečítat si věci z daní.
Musím si dávat pozor, kde o tomhle mluvím.
Před třemi měsíci jsem vystupovala v autokině ve Stuttgartu.
To už jsem byla skoro pornografická.
Jo. Odečtěte to.
Pleskni mě těmi probačními papíry, holka!
Nemovitosti jsou taky problém, u kterého dospělí šílí.
Mně nemovitosti připadají nudný. Nemovitosti nic nedělají.
Nemovitosti jsou 100% statické.
Musíte si vychutnat,
kolik toho nemovitosti nedělají.
Každý pozemek může udělat o dvě věci míň než kauz.
A vy nechcete, aby toho nemovitost moc dělala.
Chcete, aby tam byla a aby tam byla i za 30 let.
Abyste za 31 let mohli říct: „Giselo, je dobře…“ Hej!
Ten musí být ze Švábska…
Nechcete, aby nemovitost něco dělala. Jen aby tam byla a stála tam i za 30 let.
Abyste mohli za 31 let říct:
„Giselo, je dobře, že jsme ji tehdy koupili.
Neměli jsme tehdy peníze.
Teď už jich máme až moc a brzy zemřeme.“
To je německý sen.
A je to i můj sen.
Šla jsem do banky a zeptala se, jestli mi koupí nějakou nemovitost.
Protože nikdo si nemůže jen tak koupit nemovitosti.
Možná ve Švýcarsku, odkud jsem. Někdo si tam může jen tak koupit dům.
Jsou tak bohatí. Mají jiné dovednosti.
Žijí v paralelním světě. Mohou takhle lusknout prsty.
A přijede Lamborghini
a vykouří je.
„Nevěděl jsem, že Lamborghini tohle dokáže.“
Ano, je to hybrid.
Ale když si normální lidi chtějí koupit něco fakt drahého,
musí jít do banky a říct: „Hele, banko,
slyšela jsem, že máš spoustu peněz.
Já jich ještě moc nemám. Můžeš mi nějaké dát?
Vrátím ti to, slibuju.“
Šla jsem do německé banky.
Ne do Deutsche Bank, ale do banky v Německu. Mám určité zásady.
Říkala jsem si…
Půjdu do německé banky,
protože žiju půl času ve Švýcarsku a půl v Německu.
Jestli se dívá někdo z daňového úřadu,
žiju 55 % času ve Švýcarsku.
Tak si říkám, že půjdu do německé banky.
Protože německá banka je spíš jen trénink na skutečnou banku.
Švýcarská banka je dost děsivá. Všechno je z mramoru.
Podlaha, zeď, rostliny, zaměstnanci. Všechno je mramorové.
A německá banka je spíš jako…
centrum mládeže.
Vejdete dovnitř. V rohu stojí darovaná pohovka.
Říkáte si: „Dobře, toho byste se mohli zbavit.
Je tam skvrna, která se hýbe. Na to si nesednu.“
Těžko říct, co preferuju.
Jestli je banka mnohem hezčí než byt, ve kterým chci žít,
nebo jestli je banka tak hnusná, že bych se tam nikdy nenastěhovala.
Když je banka moc hezká, tak si říkám, že mě tam časem oberou o mnohem víc peněz.
Ale když je banka příliš za zenem,
nevím, jestli tam lidi umí zacházet s penězi.
Všimla jsem si, že Německo a Švýcarsko jsou velmi rozdílné země.
Myslím, že jsou extrémně rozdílné.
Protože tam jsou naprosto odlišní lidé.
Lidé často předstírají, že jsou to zhruba stejné země.
Němci předstírají, že Švýcarsko
je jen další hemoroidní váček, který visí z Bavorska.
Švýcaři někdy mluví o Německu
jako o velkém kantonu.
Jako by Německo bylo největší švýcarskou spolkovou zemí,
což je naprosto megalomanské.
Nazývání Německa velkým kantonem je jako, když jde melanom k doktorovi
a říká: „Doktore, mám obavy.
Mám na zádech obrovský bílý pytel.
Pomozte mi, prosím.
Nevydržím to. Začíná mluvit.“
Ale Německo a Švýcarsko se hodně liší,
protože Švýcaři jsou velmi zdvořilí.
Nemyslím si, že jsou Švýcaři milejší, ale uvědomili si,
že pokud budou slušní, konverzace rychle skončí.
Když řeknete: „Dobré odpoledne!“ Ten druhý řekne:
„Dobré odpoledne!“ A je konec.
Ale pokud ten Švýcar řekne:
„Dobře odpoledne!“ A ten druhý řekne:
„Jdi do prdele, kreténe.“
Je nutné si to vyjasnit. Bude muset ospravedlnit svá slova.
Tento rozdíl v mentalitě se dá nejlépe znázornit,
když někdo stojí v cestě. Když se to stane,
jeden Švýcar stojí tady a druhý vedle něj.
První chce projít a řekne: „Promiňte.“
Musíte se lehce ohnout a zamračit se.
„Promiňte.“
A Němec ve stejné situaci řekne: „Pozor!“
A oba způsoby fungují!
Dvě různá řešení stejného problému.
Švýcar řekne: „Promiňte.“
Jako: „Zbavte mě viny.
Jsem si vědom viny, která mě tíží,
že já jsem tady a vy tam.
A rád bych vás obešel, pokud je to možné.
Prosím, už toho nechte. Je to nepříjemné.
Promiňte!“
A Němec řekne: „Pozor.“
Aby byl z pojistného důvodu ústně krytý.
Je to vidět i na dálnici. Ve Švýcarsku na dálnici,
která je hlídaná, ale i tak stresující, můžete jet maximálně 120.
Když pojedete o tři víc, chytí vás.
Pokuta stojí stejně jako dům v Meklenbursku-Předním Pomořansku.
Není to tak moc, ale je to trochu moc.
Jednou jsem to říkala a byl tam chlap z Meklenburska.
Vůbec se nesmál.
Pak mi napsal dost naštvanou zprávu na Instagram:
„Měla byste se informovat o cenách nemovitostí
v Meklenbursku-Předním Pomořansku.“
Tak jsem to udělala.
Zkrátka, už tam mám čtyři domy.
A na německé dálnici si můžete v podstatě dělat, co chcete.
Je to jako počítačová hra, ale všichni jsou si vědomí, že:
„Dobře, mám jen jeden život.“
V jednu chvíli vidíte značku, kde není napsaná rychlost.
Když jsem ji viděla poprvé,
nevěděla jsem, jak tu informaci zpracovat.
Na značce nic není.
Proč nic potřebuje značku?
A to nic je pětkrát přeškrtlé. Co to znamená?
Znamená to: „Zapomeň na vše, co víš.
Žádná pravidla už neexistují. Zapomeň na vše pětkrát.
Ať už funguje cokoli, řiď zadkem. Za volantem může být i kauz.“
Švýcarská dálnice je jako hlídaná, spořádaná rodina,
která má vždy večeři přesně o půl sedmé.
Televize je vypnutá.
Rádio je vypnuté.
Všichni se drží za ruce.
„Děkuju, Julie, že jsi připravila stůl.
Díky, tatínku, že jsi nakrájel fazole.“
Máma říká tátovi „tatínku,“ aby nepletli děti.
Aby si děti neříkaly: „Počkat!
Kdo je Urs?“
A německá dálnice je spíš jako svobodná matka.
Frustrovaná, utrápená životem a vyčerpaná
svobodná matka osmi dětí,
která je jednou za rok vezme do Europa-Parku.
Pak je ráno vypustí z auta a zařve na ně:
„V šest večer se sejdeme na parkovišti F!
Pokud tam někdo nebude, jde domů pěšky!“
A tajně je nadšená myšlenkou,
že to dvě nebo tři z nich
prostě nestihnou.
A každé ráno jsou lidi jen tak posíláni na německou dálnici,
a říkají: „Dobře, dělejte si, co chcete.
Páni. To auto jste si koupil tady? Tak ho projeďte.“
Všichni do toho jdou naplno.
Obvykle je vepředu Mercedes z nedalekého Stuttgartu
a Audi z nedalekého Mnichova, kteří závodí v 300kilometrové rychlosti,
smrtelně se srazí a způsobí nehodu,
což vytvoří zácpu pro zbytek dálnice.
Což zase zajistí, že ostatní
nebudou řídit tak rychle, jak by chtěli.
Což zase zachrání jejich životy.
A proto ten systém funguje.
Takže každé ráno jsou dva lidé
obětováni bohům německé dálnice.
A ve Švýcarsku
na něco takového prostě nemáme dost lidí.
Tak jsem šla do německé banky.
A říkala si, že tohle je nejdospělejší chvíle mého života.
Nikdy jsem nebyla dospělejší než ten den,
kdy jsem šla za dvěma jinými dospělými,
kteří nejsou moji rodiče, abych je požádala o peníze.
Celé ráno jsem se připravovala.
Snažila jsem se být jako dospělý člověk, kterého znám.
Snažila jsem se být vlastním otcem.
Opakovala jsem tátovy fráze:
„Žádný salám po šesté hodině!
Já jsem otec!
Kde je teletext?“
- „Tati, to je iPad.“ - „To je fuk. Kde je teletext?“
Tak jsem tam chtěla přijít. „Dobrej, dejte mi peníze!
Budování úvěru. Znám ty slova!
Kde je ta liška z reklamy?“
Tak jsem si to představovala.
Ale ve chvíli, kdy moje noha překročila práh banky v Kolíně,
všude byl koberec
a mramor ze Severního Porýní-Vestfálska.
V té chvíli mi bylo šest a půl.
Nepoznávala jsem svůj vlastní hlas. Zamávala jsem.
I když lidé stáli jen o metr dál.
Udělala jsem jim tohle. Podívali se na mě.
Ahoj.
Jsi tu sama?
Ano.
Já…
Slyšela jsem, že máte hodně peněz.
A já tolik peněz nemám, tak jsem myslela,
že byste mi mohli nějaké dát. Zaplatím vám je zpátky, slibuju.
Co si chceš za ty peníze koupit, zlatíčko?
Chci si koupit nemovitost,
protože můj nejstarší bratr nemovitost má
a říká, že je to super.
Tvůj nejstarší bratr má nejspíš placenou pozici, že?
Je velmi spolehlivý.
Vždycky si ve středu v kanceláři uklidí svůj stůl.
A když se v pátek vrátí z práce,
vytáhne z batohu mandarinku,
pokud ji nesnědl.
Nemá v pondělí ráno v tašce jakousi hnědou plesnivou hroudu,
kvůli které se všichni ptají: „Proč to na chodbě smrdí jak…
Protože tvůj bratr nesnědl svou posranou mandarinku!“
Už si nechci koupit nemovitost.
Nevěřím, že muži dokážou víc než ženy, nebo že ženy dokážou víc než muži.
Myslím, že mezi pohlavími je jen velmi málo rozdílů.
Myslím, že hlavní rozdíl mezi muži a ženami je ten,
že kapsy na dámských kalhotách
jsou mnohem menší než ty na pánských kalhotách.
Dámská kapsa…
nic se tam nevejde!
Je to jako upoutávka na kapsu. Tohle léto, jedna kap… Konec.
Nic se nevejde. Můžete si tam dát špičky prstů.
Skvělé, pokud vám mrznou prsty,
ale zbytek ruky se potí.
Možná se některým mužům líbí, když před nimi schováváte prsty.
Panebože.
Je tak sexy a záhadná.
Má špičky prstů? Nebo ne?
Pojď a zjisti to.
To je hlavní rozdíl. Druhý rozdíl…
mezi muži a ženami je ten…
muži jsou mnohem lepší, fakt mnohem lepší…
že drží spolu jako tým, jsou jako jeden
a společně se ujišťují, že od nich nic moc neočekáváte.
Všimla jsem si toho u sebe. Od žen očekávám víc.
Když něco řekne na veřejnosti žena
a to není to nejchytřejší, co jsem o tom slyšela,
vždycky si říkám…
„Kdo se tě na to ptal? Zavři hubu.
Za tři roky budeme mít…
všichni stejná práva.
Jen mávej. To stačí.“
Ale u chlapů je mi to jedno.
Může to být ta nejhloupější věc. Může být tak bezduchá.
Ani to nevnímám jako jazyk.
Jsou to jen zvuky narážející na můj mozek a říkám si: „Co jsem čekala? Je to chlap.“
Věřím, že ženy jsou nejen na tento tlak připravené,
ale ženám se líbí být pod určitým tlakem.
Ženy rády dělají radost.
Muži si raději užívají. Muži se rádi baví.
Nejen, že se muži rádi baví,
ale muži se taky rádi dívají na jiné muže,
jak se baví.
Třeba James Bond. Filmy o Jamesi Bondovi fungují jen proto,
protože se na něj muži podívají a myslí si: „Jo, kámo. Seš frajer. To dáš.
Ošukej tu ženskou, jo.
Já teď nemůžu, ale ty to dáš.“
Ráda se dívám na filmy Jamese Bonda s kamarády.
Nevyhnutelně přichází okamžik, kdy si James rozepne košili
a sundá si tílko. Vidíte jeho břišáky a kamarádi si říkají: „Frajer, má břišáky.
Teď mám díky asociaci taky břišáky.“
A to u mě nefunguje.
Nemám takový pocit, když se dívám na modelingovou show
a nějaká extrémně pohledná žena si sundá kalhoty.
Neříkám si: „To je frajerka, má dlouhé sexy a hubené nohy.
Teď mám díky asociaci dlouhé sexy a hubené nohy taky.
Místo toho si říkám:
„Dobře.
Má dlouhé sexy a hubené nohy.
Nejspíš je fakt blbá.“
Donedávna se diskutovalo o tom,
že by se do hlavní role Jamese Bonda obsadila žena.
Zajímalo by mě, kdo by to chtěl vidět.
Nechci vidět Jamese Bonda
jako lepšího člověka, než jsem já.
Všechno, co dělá, umí líp. Je o hodně chytřejší a krásnější.
Nějaká atraktivní britská tajná agentka.
Moc chytrá, mluví plynně anglicky
a plynně francouzsky, což nikdo neumí.
Nikdo neumí plynně francouzsky.
Ani Francouzi nemluví plynně francouzsky.
Jestli jste někdy viděli francouzské zprávy, je to…
Pořád přemýšlejí: „Kurva.
Je to konjunktiv, nebo ne?“
Ale James Bond to umí. Žádný problém. Plynně anglicky, plynně francouzsky.
Umí jezdit i vlevo. Žádný problém, i když je to americká herečka.
Pak zabije zlé ruské tajné agenty.
Má sex s americkými tajnými agenty.
Nevyměňuje si telefonní čísla.
Nebojí se, že bude později v hotelovém pokoji sama.
Prostě se vrátí sama do hotelového pokoje.
Hned ví, kam dát vstupní kartu, aby si otevřela.
Otevře dveře, na posteli je bonboniéra Mon Chéri.
Buď ji vůbec neotevře, nebo si dá jen jeden kousek.
To jí stačí. Není třeba zhltnout celou krabici.
A to prostě vidět nechci.
Myslím, že mám narušený vztah se ženami,
protože mám narušený vztah s muži.
Myslím, že je to proto, protože mám dva starší bratry.
S bratry jsme se jen mlátili.
Byla to naše jediná forma komunikace,
ale už to neděláme. A mně to chybí.
Upřímně mi to chybí. Nemám v životě nikoho,
koho můžu plesknout.
Vždycky je to samé: „Policie.“
Ale smutné je, že jsme se nepřestali mlátit,
protože nechceme.
Pořád jim chci dát ránu, když je vidím.
A oni chtějí mlátit mě. Ale už to není společensky přijatelné.
Jistě, na pohřbu
můžete provést menší úder.
„Nebrečíš doopravdy!“ Ale…
Ale jindy to nejde.
Na 65. narozeninách vaší tety,
nemůže jen tak 31letý uhodit 26letou do obličeje.
A jak leží na zemi…
„Hazel,
je to prdnutí, nebo krknutí?“
Nejde to.
Mám přátele, kteří to nechápou.
Mám přátele, kteří mají jen sestry.
Nechápou to. Říkají: „Hazel, proč seš na ně tak zlá?“
Chci, abyste věděli, že mám bratry ráda. To je jasné, o to nejde.
Víme to. Mám je ráda. Oni mají rádi mě.
Jasně, že spolu budeme držet. Za 35 let to bude jen o dědictví.
Snad spolu budeme držet.
Doufám, že to zvládnou.
Jsem jediná v rodině, která zná Excel.
Ale mám kámošky, které říkají: „Hazel, mám sestru.
Moje sestra…
je má nejlepší kamarádka.“
Když jsem to slyšela…
Když slyším: „Moje sestra…
je má nejlepší kamarádka.“
To, co opravdu slyším, je,
„Hazel…
nemám…
žádné přátele.“
Protože vaše sestra není…
Dokonce si myslím, že je plýtvání zdroji,
když se moc přátelíte s vlastními sourozenci.
Sourozenci jsou jako tréninkoví lidé pro skutečné lidi.
U sourozenců se naučíte:
„Jak daleko můžu zajít, než mě ta pěst trefí?
A až mě trefí, dokážu ještě artikulovat natolik,
abych zakvílela na rodiče?“
Vaše sestra… Možná, pokud neznáte nikoho jiného.
Vyrostli jste ve sklepě v Rakousku.
Je to biologicky nejasné: Je to moje sestra? Nebo dcera?
Koho to zajímá? Pak…
Pak by to šlo, ale jinak ne.
A můj starší bratr, ze kterého bude otec. Je z toho naměkko.
Snaží se teď praktikovat nenásilnou komunikaci.
Přišel, stoupl si přede mě a ptá se: „Hazel,
co máme dělat?
Moje přítelkyně je v osmém měsíci. Mám si ji vzít?
Bylo by to romantické? Už je pozdě na opravdovou romantiku.
Škoda Octavia už je koupená, ale…
Možná by bylo hezké,
kdybychom do toho praštili ještě před porodem,
aby z nás mohl být tým, který vyrazí do světa.“
Nevěděla jsem, co mám říct.
Moje jediná upřímná odpověď je:
„Nezajímá mě to. Je mi to fakt jedno.“
Jakýkoli rozhovor mezi bratrem a mnou, který neskončí po 20 minutách tím,
že má jeden z nás papuči v ksichtě,
je pro mě ztrátou času. A teď to zní,
jakože nerespektuju své bratry.
A to proto, že své bratry nerespektuju.
Myslím, že slovo „respekt“ se používá až moc. Je to velké slovo.
Rozhodně příliš velké na něco tak malého jako je starší bratr.
Je takové moc důležité.
Respekt se přeceňuje. Lidé se chovají jak kdyby…
byl respekt k ostatním ta nejdůležitější věc.
Nemyslím si to. Myslím, že mnohem důležitější je tolerance.
Opravdová tolerance má větší cenu než předstíraný respekt.
Respekt je jako střílet vrabce kanónem.
Respekt je jako uběhnout maraton za méně než tři a půl hodiny.
Jo, působivé, ale nevšimla bych si toho, kdyby to nešlo.
A tolerance je jako schopnost stát bez pádu.
Vůbec to není působivé.
Ale je na hovno, pokud nemůžete.
A to dělám se svými bratry. Toleruju je.
Toleruju vás, což znamená, že beru na vědomí,
že existujete,
a nechci na tom aktivně nic měnit.
To je tolerance a je to pro mě dost důležitá.
A brácha se mě zeptal: „Hazel, co bychom měli dělat?
Mám si ji vzít?“ A já prostě nevěděla,
jak mám reagovat. Takže jsem udělala to jediné,
co mi v téhle situaci dávalo smysl.
Sundala jsem si jednu botu a ponožku.
Na druhé straně si je nechala a stála…
v mírném úklonu.
Snažila jsem se na něj co nejlépe usmát.
Laskavě jsem na něj zamávala.
On si myslel, že ho praštím.
Byl rychlejší.
A já ucítila jeho srdce v jeho dlani
na kůži mého obličeje.
A to je pro mě ta pravá láska.
Díky moc, Kolíne nad Rýnem!
Díky, že jste přišli.
Opatrujte se.
Díky moc.
A já zpívám
píseň pro Kolín.
A normálně by už lidi klikli na přeskočit závěrečné titulky.
Ptáte se sami sebe, počkat, jak to, že na tom dělalo tolik lidí?
Kdo je to výkonný producent?
Co přesně vykonává?
Co vůbec produkuje?
Je to jen divná holka na pódiu
v…
pěkném oblečení, které si očividně sama vybrala.
Má dobrý vkus.
A umí to přirozeně s módou.
Taky si asi udělala make-up.
Asi jí zabere jen málo času,
protože spí víc jak osm hodin denně
a má čistou pleť.
Díky, že jste přišli. Teď odcházím.
Bar je tímto otevřený.
Překlad titulků: Veronika Holbová