Downloaded from YTS.MX
EN ORIGINALDOKUMENTAR FRA NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Vi er i ferd med å ta et valg om fremtiden vår.
Jeg tror det vil gagne oss å se hva fortiden vår er.
Vi er den vi er i dag i samfunnet
på grunn av ting som har skjedd før.
Vi lever i en kultur der vi glemmer det som skjedde for to uker siden.
For å vite hvem du er
og hva du bør gjøre, må du kjenne til historien din.
Velkommen hit, 2018-kullet
i August Wilson monologkonkurransen!
Hvem har vi? Vi har Pittsburgh i huset.
Pittsburgh?
Vi har Seattle i huset.
Vi har Boston i huset.
Hva med ATL?
New York City.
Portland.
New Haven.
Dallas.
Chicago.
Los Angeles.
Ja.
Vi har gjort dette nasjonalt nå i ti år.
Vi startet konkurransen
året etter at Mr. Wilson døde.
Vi sørget over tapet av
Amerikas største forfatter.
Dette er All Things Considered på NPR, Jeg er Debbie Elliott.
Pulitzerpris-vinnende dramatiker August Wilson døde i dag
på et sykehus i Seattle.
Han var 60 år gammel
og led av leverkreft.
Wilson var mest kjent for sin episke
ti-spillsyklus med
dramaene Fences
og Ma Rainey's Black Bottom.
Det siste arbeidet i syklusen var Radio Golf
som hadde premiere i april.
Wilsons verk handler om livene
til afroamerikanere i hvert tiår i det 20. århundre.
Et tilbakevendende tema var slaveriets varige innvirkning
på kommende generasjoner av svarte amerikanere.
Alle de ti stykkene sier det samme.
At Amerika tilhører deg.
Hvis folket ditt kom hit på bunnen av et slaveskip,
hvis du kom hit for å søke
religionsfrihet,
politisk frihet,
uansett grunn,
tilhører Amerika oss alle
med alle rettigheter og privilegier.
Slik ser Amerika ut.
Og dere…
…er fremtiden min.
For de unge å bli introdusert for det gjennom konkurransen,
det er det viktigste, det eksponerer dem for noe
de ikke har sett før.
Det er gode historier…
…det er flotte skuespill, og…
…og både unge og gamle elsker dem når de ser dem,
og de kjenner seg igjen.
Det føles kjent, spesielt for afroamerikanere.
August var den forfatteren som så meg…
…og når jeg sier meg, mener jeg meg,
men jeg mener også folk som meg.
Han en muse for meg.
For ham å leve var å skrive og å skrive var å leve.
Han satte…
…seg et mål:
å skrive ett stykke for hvert tiår av det 20. århundre.
De kom ikke ut sekvensielt.
De kom ut etter som
musene snakket til ham.
Det er stykker om at folk kommer overens,
men historien sniker seg inn i dem.
Når du går gjennom dem,
føler du at du har levd århundret.
Han var ikke tiltrukket av å skrive om store, historiske hendelser.
Jeg trodde ikke han ville sette Frederick Douglass på scenen.
Han brukte en søppelmann som pleide å være i Negro-ligaen
og en trompetspiller som aldri ville bli berømt.
Det er hva det meste handler om.
August tilhører alle,
hans mor, far, søster, bror.
Alle som har en mor, far, søster, bror…
…dette snakker til deg.
Hvis du har en bestevenn, snakker det til deg.
Hvis du har fått hjertet knust, har du fått det på alle språk.
AUGUST WILSON MONOLOGKONKURRANSEN
TUSENVIS AV ELEVER FRA TOLV BYER UTFØRER EN MONOLOG
FRA ÉN AV AUGUST WILSONS SYKLUS PÅ TI SKUESPILL
FOR EN MULIGHET TIL Å DRA TIL BROADWAY.
SEKS MÅNEDER TIDLIGERE
FØRSTE RUNDEN I KONKURRANSEN STARTER.
MER ENN 400 STUDENTER DELTAR.
DE 20 BESTE GÅR VIDERE TIL FINALEN I CHICAGO.
Bruk denne tiden til å gå gjennom monologene.
"Ta en fyr, gå ut der, ta tak i en kvinne,
tror han har noe fordi hun er søt og myk."
"Disse mennene lager babyer, stikker av og lar deg ta deg av dem,
sier de vil se hva som er på den andre siden av åsen."
"Jeg vil ha respekt.
Han vet ikke at han kødder med King Hedley II."
Dere kan ta av dere jakkene, slappe av litt.
Dere kan lage så mye lyd
som dere behøver før dere går inn.
I fjor satt jeg her og jeg tapte,
så jeg sitter der.
Jeg vet det er mange barn,
og de er alle nervøse
og glade for å opptre for dere.
Én, to, tre, fire, fem, seks, syv, åtte.
Vi skal rulle fremover igjen.
Rødt lær, gult lær, lavendel-lær.
Nei!
Jeg venter ikke på Winnie og Winnie Williams
i Williamsburg og Williamstown.
Jeg venter ikke på Winnie…
"…og fant ut at jo mer du prøver å holde på disse mennene…
…jo lettere er det for ei jente å ta dem."
"Plutselig har hun vokst.
Sier hun er en kvinne.
Du blir ikke en kvinne av å spre beina for en mann, jeg prøvde å si det til henne."
"Du tror jeg adlyder deg og logrer med halen for deg.
En svart mann er ikke en hund."
Hvis dere gjør det bra…
…fortsett med det.
Hvis dere er hardcore og dere bare: "Nei", bli der.
Dere vet hva dere må gjøre. Dere vet hvordan.
Få dem på plass, og…
-På plass? Ok. -Ja.
Følg meg.
Da setter vi i gang.
Hei. Jeg heter Freedom Martin
og skal gjøre Bynum Walker fra Joe Turner's Come and Gone.
"Du kan ikke bare se på det sånn.
Du må se på hele greia."
Jeg henger opp mye rart,
ulike remedier, teater-relaterte ting, Playbill-sider.
Jeg flyttet fra Oklahoma for å gå på Chicago High School for the Arts.
Det var ikke mange skuespillmuligheter i Broken Arrow i Oklahoma.
Vi produserte Macbeth.
Jeg spilte Banquo. Og han kommer tilbake i blodige klær
og det var skjorta vi brukte.
Jeg var en 1,83 meter høy, svart gutt i Oklahoma.
Jeg spilte basketball.
Det var forventet av meg der.
Det var det første folk så da de så meg.
Det er Freedom. Han er den svarte gutten i klassen.
Jeg har blitt beskrevet…
…som slang, hva mange kaller oss, en Oreo,
som en hvit mann i en svart manns kropp. Sånne ting.
Jeg ble interessert i teater rundt syvende klasse.
Det er mitt første portrettbilde.
Det var for det første showet jeg prøvespilte for, Twelfth Night.
Jeg hadde en liten rolle, to linjer.
Jeg hadde et sverd og sa:
"Vi arresterer deg på vegne av grev Orsino."
Det var da jeg oppdaget Shakespeare og innså at jeg elsket det.
Før det, trodde jeg skuespill bare var kamera,
Denzel Washington, Will Smith.
Jeg visste ikke at man kunne ha en karriere innen teater.
Jeg elsker Othello.
Et shakespeare-stykke med en svart hovedperson,
og ikke bare det, en svart hovedperson med dybde.
Jeg fikk rare blikk.
Mentoren min spurte hva som var galt med meg,
hvorfor jeg forlot treningen for å øve.
Jeg visste ikke hvorfor…
…jeg var så…
…ulykkelig.
Jeg hadde mamma, pappa og broren min,
jeg hadde gode karakterer, og var på basketballaget.
Jeg var en starter på laget.
Men jeg kunne ikke uttrykke… Jeg kunne ikke gjøre dette på rommet mitt.
Skjønner du? Dette er…
Dette ville ikke være en greie der.
"Det er en velsignelse når du kan se på en kvinne, og kanskje
bare på noen hårstrå…
…kinnenes struktur.
Ser man det, glemmes alt annet.
Det er en velsignelse når du kan se på en kvinne slik."
-Denne siste gutten? -Ja.
Jeg bare: "Hvordan klarte han det?"
Det er dette jeg vil.
Jeg vet at dette er drastisk, et helt nytt sted,
en ny stat, en ny by,
ny skole.
Men jeg tror jeg må gjøre dette.
"Jeg plantet meg inni deg og ventet på å blomstre."
"Prøver du å fortelle meg…"
"Kom deg vekk."
Jeg heter Nia Sarfo, og jeg vil gjøre Molly Cunningham
fra Joe Turner's Come and Gone.
"Jeg stoler ikke på noen av disse mennene."
Dette er marihønen min.
Dette er de kosedyrene mine.
Å dele rom med mamma er greit, men jeg vil ha mitt eget sted.
Jeg ville nok pyntet alt rosa.
Jeg gikk på barneskole i et overveiende hvitt nabolag, og…
…de andre barna tok på håret mitt,
og foreldrene stirret på meg som om jeg var…
…et fremmed objekt.
Jeg visste at jeg skilte meg ut.
Men jeg følte at
alt jeg gjorde ville bli dømt
på denne grusomme måten, og jeg var veldig redd for det.
Dette er skapet mitt, og inni det, har jeg en drømmetavle.
Og der er alle mine håp og mål.
Men den får du ikke se. Det er VIP.
Jeg ble ekstremt sjenert, til det punktet at jeg hadde skoledager
der jeg ikke sa noe før jeg kom hjem.
Teater hadde alltid vært noe
jeg visste at jeg ville prøve.
I syvende klasse gjorde jeg Jungelboken.
Jeg var Shere Khan.
Ikke be om å få se videoen.
Jeg begynte på øving, og jeg ble forelsket i det.
Er den her nede?
Gjemte jeg den? Jeg tror ikke det.
Er den her nede?
Hun fant den.
Teater kan virkelig omforme, og jeg mener virkelig.
Jeg sa at hun er vill, ikke sant?
Ja.
Så hvorfor er jeg jungelguden?
Hvorfor kom mannen etter dem fra jungelen?
Jeg følte meg hørt, jeg følte meg vakker,
jeg følte at folk så meg for første gang.
Jeg ble en utadvendt,
helt annerledes person.
Jeg var ikke redd for å gjøre noe.
De sa: "Nia, vi visste ikke at du hadde det i deg."
Og jeg bare: "Ikke jeg heller."
"Derfor stoler jeg ikke på andre enn den gode Gud,
og elsker ingen andre enn mamma."
Takk.
Jeg kom hjem en dag, og fant ut at dette ville jeg gjøre.
Resten av livet. Jeg vil være her.
Jeg vil være på scenen. Jeg vil opptre.
Dette er skjermspareren min.
Som en konstant påminnelse om hvor jeg vil være.
Og uansett hva, skal jeg prøve å klare det.
Så vi får se.
Gjorde du det?
Jeg har det gøy.
-Jeg også. -Hadde du det gøy? Din var veldig bra.
Det er vanskelig fordi lysene er rett på deg.
Ordene forsvinner liksom.
Du vet hva du prøver å si, men de forsvinner.
Jeg stoppet, og så startet jeg igjen.
Ikke gråt. Ikke vis din svake side. Du er sterk på innsiden.
Cody?
Hallo. Jeg heter Cody Merridith, og skal gjøre
King Hedley II.
"Den fyren kuttet meg.
Han slo meg med et barberblad, og jeg frøs."
Se på Cody. Se
Se på Codys solo der.
Herregud.
Det er dette som skjer når du kjeder deg.
Jeg ble født i et boligprosjekt.
Det var skyting hver kveld.
Det fikk kallenavnet Ickeys.
Ingen vil bo på et sted som kalles Ickeys.
Jeg har utmerkelsene mine her.
Du kan ikke si noe på det.
Jeg fikk utmerkelser. Dokumentasjon på suksess.
Akseptbrev fra National Honor Society.
Hva er det? Akseptbrev fra OneGoal.
Bare A-er. Det er disse. Ikke tenk på det.
Rapporter, alt.
Faren min var ikke der,
og ingen av mine søskens fedre var der.
Jeg er i den boksen der folk forventer
den voldelige, ikke hardt-arbeidende
eller jobber for å tjene penger som er ulovlig, og sånt.
Jeg liker å forstå hvorfor…
…hvorfor jeg tok en annen tilnærming.
Denne boken kostet meg 25 dollar.
Tok alle testene bak i boka.
I oppveksten så jeg mine eldre søsken gjøre visse feil,
og jeg kan ikke gå samme vei.
Og sa til meg selv: "Jeg må lære av det."
"Jeg slapp ikke unna med drap. Den gang.
Men jeg ble smart.
Neste gang blir det selvforsvar.
Den neste vil ikke koste meg noe."
Takk.
Jeg har ikke ressurser
til å presse meg selv og være en type A-skuespiller.
Jeg har aldri gjort en vokaløvelse.
Rødt lær, gult lær.
Gult lær, lavendel-lær.
Og så er det rødt lær, gult lær.
Lavendel-lær eller…
Men hvis noen er bedre enn deg
eller noen har en klar fordel over deg,
sørger du for at du er i samme spillefelt.
Ja. Det var noe interessant,
for han var…
Han var… fokusert.
Det var fokusert, men det var…
Veldig undertvunget. Men på en troverdig måte.
-Han hadde en troverdig skummel måte. -Men troverdig, ja. Skummel måte.
Det er ikke den tradisjonelle Hedley,
men jeg tenkte at det er nesten skumlere.
Som fungerer med energiskiftet.
-Det skiftet han gjorde på slutten. Ja. -På slutten.
-Det er den gale fyren. -Ja.
Det var nok det beste jeg fremførte.
-Så langt. -Det er bra.
Han er knyttet til den karakteren på en måte
at du lever som om du bor i et bestemt nabolag i Chicago.
Så dette er våre første ti her.
På toppen, herfra, den høyeste her.
Det sitatet der, "Fryktløs revolusjonær optimisme",
det er faktisk fra Juilliard-talen.
En skuespiller ved navn Stephen McKinley Henderson,
holdt en utrolig tale.
Jeg så den på YouTube, og den gjorde inntrykk på meg.
Han sa at for at unge artister skal forandre verden,
må vi ha denne evige følelsen av fryktløs revolusjonær optimisme.
Vanligvis rører vi ikke de ti.
De ti beste, hvis de kom dit,
er de solide.
I fjor kom jeg til finalen, men vant ikke.
Og jeg sa til meg selv at
vi skulle ta gullet neste år.
-Nei, jeg er fornøyd med disse. -Ja.
Bra. La oss legge vekk topp ti så vi kan fokusere på bunnen.
Hvor er han vi nettopp så?
-Er han… Var han en del av… -Hundre og femtitre.
-Nei, han er ikke det, han er under 162. -Hundre og femtitre?
-Ja. -Ja, jeg tror det er litt feil.
Jeg føler at jeg stiller svakere.
Men jeg skal jobbe. Vil alltid jobbe.
Slutter ikke å jobbe
før du anerkjenner meg som på ditt nivå eller over.
Har han en mentor?
Eller kom han som individ?
Nei, han hadde seks uker med timer.
Så seks timer.
Han var så flink uten veiledning.
Ja.
De lærte ham å gjøre en monolog på seks uker.
-Det er seks dager. -Ja.
Jeg tror virkelig han har potensial.
Da jeg kom på skolen,
og så dette området…
Det var helt sykt.
Jeg vokste opp i det sørlige Los Angeles.
I nabolaget jeg vokste opp i,
snakker ikke folk om skuespill
og folk får ikke muligheten til å se skuespill.
Men jeg var veldig ung og visste
at å opptre var noe for meg.
Vi dro til disse casting-byråene
som vi hørte om på radioen
eller alt slikt. Og mange av dem var svindel.
Fordi de ville…
Mange ville ha penger.
Det var noe vi ikke hadde.
Slik jeg vokste opp, var det bare filmer og TV,
og jeg ville bli TV-skuespiller.
Jeg tror det kom av
normene jeg vokste opp med.
Og det var alltid teater, som teaterbarn.
Jeg likte ikke teater.
I åttende klasse, ville jeg aldri trodd
at jeg ville drive med teater et år senere.
-Jeg har aldri øvd med musikken. -Ok.
-Så spill med da. -Og… Ok.
Den vakreste lyden jeg har hørt
-Mar… Maria -Maria
Maria, Maria, Maria
Å opptre her på skolen,
åpnet øynene mine.
Jeg innså at det handler om historiefortelling.
Maria!
Si det høyt, og det er musikk som spilles
Si det mykt, og det er nesten som å be
Jeg kunne ikke mye om August Wilson.
Men jeg hadde venner som hadde deltatt i konkurransen.
Og det var… fantastisk.
Jeg sa at jeg måtte gjøre dette neste år. Jeg måtte.
Å jobbe med August Wilson, selv om jeg ikke er en afroamerikaner
eller jeg prøver å være det, eller noe sånt,
følte jeg at han skrev
for alle som ikke er…
…sett hele tiden, antar jeg.
Jeg er meksikansk. Spansk.
Å gå på kunstskole og teater selv om det sies
at bare syv prosent lykkes.
Jeg vil fremdeles strebe for å være det jeg vil.
Du har svært få sjanser i livet til å uttrykke deg.
Livet handler mer om maskering.
Du har mange merkelapper på deg.
Og et sted der inne er den du virkelig er.
Hvis noen ikke gir deg tillatelse til å uttrykke det,
hvis noen aldri gir deg tillatelse, imploderer du.
Jeg er fra en liten by som heter Cherryville i Nord-Carolina.
Kyrne har større befolkning enn oss.
Den er veldig liten.
Ingenting er som lukten av offentlig transport.
Min biologiske far bodde i Atlanta.
Han sa: "Det er større muligheter her.
Du må komme hit og presse deg selv."
Jeg kommer hit og joiner noe som heter Toastmasters.
Det snakker.
Faren min vil jeg skal bli en politiker.
Jeg gjør meg klar.
Så sier han: "Skolen din har et skuespillerprogram.
Jeg tror det er bra for deg."
"Jeg vet ikke. Jeg har… Jeg liker sport."
Dette er snarveien min.
Jeg kaster ryggsekken gjennom her.
Og lurer meg inn.
Og tvers over togsporene.
Jeg sa: "Ok, jeg skal prøve."
Jeg kommer inn i klassen, og de driver med yoga.
Og jeg bare: "Hva er dette?"
Læreren begynte å forklare:
"Du må være fri, late som, være den du vil være."
Og jeg bare: "Virkelig?"
Å sitte i salig stillhet på den trettende, triste tiltalebenken
i det forferdelige fengselet med en livslang lås.
Siden da, har jeg blitt bitt av basillen.
"For din søte kjærlighet brakte rikdom,
slik at jeg ikke ville byttet min posisjon med konger."
Så fortalte de meg om August Wilson konkurransen.
Og jeg sa: "Kult, jeg gjør det. Kom igjen."
Jeg fant en monolog som jeg syntes hørtes ut som
folket hjemme i byen min.
Dette er meg, tenkte jeg. Da jeg fremførte det for familien min,
sa de: "Jeg hater det."
"Hva? Hvorfor?"
"Fordi du spiller."
Det gjorde meg forvirret.
Jeg sa: "Ok. Skal jeg endre dette?
Hva skal jeg gjøre?" Jeg gikk til læreren og spurte:
"Hvilken vei skal jeg gå nå?"
Hun sa: "Hva snakker du om? Det er flott."
Og jeg sa: "Ok."
Foreldrene mine… De styrer meg ikke i riktig retning.
Jeg må gjøre det som er rett for meg.
Dette er intenst.
Jeg elsker dette faget.
Jeg elsker å gjøre dette.
De likte det ikke.
Lorraine Hansberry sa:
"Du må være arrogant nok til å se på deg selv som en artist."
For det krever virkelig noe
å tro at du kan gjøre noe kreativt og gjøre en forskjell.
Den Houston-sola.
Mamma er mitt første forbilde.
Fordi alt jeg er, er jeg på grunn av henne og hennes.
God morgen. Tusen takk.
Hun er alenemor.
Og da jeg var yngre,
gikk jeg og søsknene mine på privatskole.
Det var et flott liv, hun jobbet i Corporate America.
Så fikk hun en svulst.
Og hun forlot Corporate America
fordi legen sa det var en svulst som kom av stress.
Kjære fader, vi takker deg.
Vi takker deg fordi du tillot oss å…
Og så kom nedgangen i 2008.
Og hun hadde oss tre.
Vi måtte redusere til en liten leilighet.
Penger til klesvask…
…vi skrapte sammen mynter.
Og… hun var aldri tom.
Alltid full av kjærlighet.
Jeg sa at jeg ville ha dansetimer, og hun hadde ikke råd til det.
Hun tok meg med til kirken.
Og jeg lovpris-danset. Jeg lærte piruett der.
Bare får det til å skje.
-Hvordan går det? -Bra.
-Godt å se deg. -Supermor.
Jeg gikk på en kunstskole.
Så i niende klasse begynte jeg å elske teateret
og likte å være i forestillinger og musikaler.
Teateret overrasket meg.
Én dag fant vi ut om konkurransen,
og jeg kom over The Piano Lesson.
Og jeg forelsket meg i Berniece.
"Jeg har nok med Maretha.
Jeg har nok folk å elske og ta vare på."
Hun er ryggraden i den familien,
og minner meg om moren min.
Det er kvaliteter jeg ønsket, å være en sterk kvinne,
å bli en som kjenner seg selv, som en ung dame.
Det var bare så… forlokkende, antar jeg.
Det handler om å høre hjemme i verden.
Jeg tror de får det fra August Wilsons stykker.
Du passer, du hører hjemme,
du har noe å bidra med, du er ok.
Ikke sant? Du er ok.
SØRSIDEN VIDEREGÅENDE SKOLE
ENGELSKLÆRER
-God morgen. -God morgen, Cody.
Har du noen anelse om hvorfor filmteamet er her?
-Nei. -Kom igjen.
God morgen, Iker.
Kom hit.
"Gratulerer. Vi kan med glede meddele at du er kommet til finalen
i August Wilson monologkonkurransen i Chicago."
"…i år, én gratis time med privatundervisning."
Vi sender dem en epost i dag.
Og ordner deg en plass
hvor du får én time privatundervisning
for å få monologen din klar før finalen.
-Greit. -Jeg er klar.
Bra, jeg tror det er den beste reaksjonen vi kan håpe på?
Du er klar. Klar til å komme i gang.
Det er sprøtt.
Hei. Det var bra. Jeg kom meg til Chicago-finalen.
Gratulerer.
Seriøst?
Tror du de filmer meg fordi jeg tapte?
I vårt område,
er 99 prosent svarte og 96 prosent under fattigdomsgrensen.
Hei, frøken Maskara.
-Hei, Mr. Cody. Hvordan går det? -Bra. Jeg har en kameramann.
Vi har ikke mange avdelinger,
vi har ingen dramaavdeling, ingen musikk, ingen kunst.
Han er én av bare to barn som ikke går på kunstskole som klarte det.
Vi har ikke engang et teaterprogram. Dette er en engelsktime.
Vi kom inn på tankene om at Codys monolog
er en god gjenspeiling av hva 1980-tallet
og Reagan-økonomien og crack-epidemien gjorde i byene.
Jeg prøver å skape det svarte Amerika,
og å skape et miljø og vise det,
at det har noe å tilby
slik at når du forlater ditt hjem,
går du ikke ut i verden alene.
At du er fullt påkledd og har en livsstil
som er unikt og spesielt og din som en svart amerikaner.
Det var en viss følelse…
…som om den talen allerede var i meg.
Spesielt på måten han brukte ord på, de spesielle ordene han brukte.
Flyten i språket, rytmen i språket.
Det føltes veldig kjent.
Det høres ut som fyren på butikken ned i gata,
som snakker hele tiden.
Det høres ut som stefaren min også.
Jeg bare: "Jeg må gjøre dette, dette er gøy."
Bynum forførte meg.
Han har skjønt alt.
Jeg vil gjerne ha tatt rollen
til noen som har skjønt det.
Jeg kunne ikke skrive dialog, og grunnen var
at jeg ikke så verdien i måten de svarte snakket på.
Jeg følte at du måtte endre det for å gjøre det til kunst.
Jeg spurte en venn som er dramatiker: "Hvordan får du dem til å snakke?"
Han sa: "Det gjør du ikke, du lytter til dem."
Jeg trodde han prøvde å være smart.
Og gradvis, etter fem eller seks år, begynte jeg å lytte,
og da forsto jeg hva han mente.
At hvis du lytter, kan du høre,
men først må du innse verdien i det du hører.
…DU HAR TO FEIL ALLEREDE FØR DU ER FØDT.
PASS GODT PÅ… ALLTID SE ETTER SKRUBALLEN.
TONYA: DET ER MITT LIV OGSÅ. DET ER DET DU IKKE SER.
KING: LIVET DITT ER LIVET MITT. DET ER DET DU IKKE SER.
BYNUM: NÅ KAN JEG SE PÅ DEG, MR. LOOMIS,
OG SER DU ER EN MANN SOM HAR GLEMT SANGEN DIN.
GLEMT HVORDAN DU SYNGER DEN.
MEMPHIS: FRIHETEN ER TUNG.
DU MÅ STÅ PÅ FOR FRIHET OG HÅPE DU ER STERK NOK.
August Wilson er blues. Det er blues-musikk.
Så det eneste du må gjøre er å høre sangen.
Shakespeare har mer…
Og August Wilson mer…
Det er de samme kadensene i talen som du hører hjemme.
Han snakker om oss,
han snakker om meg. "Det er som tanten min der oppe."
MOLLY: JEG STOLER IKKE PÅ DISSE MENNENE.
Fordi de identifiserer seg med det,
er det lett å ta til seg.
Av og til trenger du en fysisk manifestasjon av en drøm og hvem du er.
Molly er denne gammeldagse…
Du vet sangen…
Hun er en tøff mamma-jama
Den? Den er litt som Mollys temasang.
Molly er bare tøff…
Jeg husker at jeg leste at han skulle hente bilder.
Dama sa at han ikke kunne få bildene selv om han hadde kvitteringen.
Han blir sint over det og føler at verden burde være enkel,
at alt de sier til deg burde være sant.
Og jeg føler at jeg kunne ha kjent meg igjen i det.
Når tenkte du at du var en dramatiker?
Jeg skrev skuespillet Jitney
og sendte det til Eugene O'Neill teatersenter.
En nasjonal dramatikerkonferanse.
Og de sendte den tilbake.
Hva handlet Jitney om?
Jitney er som en sigøyner-drosje, og fant sted i en sigøyner-drosjestasjon
i Pittsburgh på 70-tallet der
vi rev bygningen drosjestasjonen var.
Så ble ett av skuespillene dine akseptert.
-Hvilket var det? -Ma Rainey's Black Bottom.
Og O'Neill dramatikerkonferansen,
er det et sommerprogram for å prøve ut nye manus?
-Ja, det er… -Ett av de mest kjente.
Og er et sted der du kan finne ut hva som fungerer og ikke fungerer.
Absolutt. Der var jeg. Og jeg tenkte:
"Jeg må være dramatiker. Fordi jeg er her med dem."
EUGENE O'NEILL TEATERSENTER PLATTFORM FOR AMERIKANSK TEATER
Her på O'Neill,
ble de innsendte stykkene lest blindt.
Du kjente ikke forfatteren eller hadde forutfattede meninger.
Du måtte bare velge historien som grep deg.
Å være dramatiker er et ensomt yrke på mange måter.
Og å være på et sted med åtte, ti, tolv andre forfattere
som vet hva det er å bære den byrden,
å dele historien din med verden,
synes jeg er så verdifullt.
Jeg vet at August fant det verdifullt å finne tilhørighet.
August gjorde seks stykker med oss.
Vi tillater ingen anmeldelser fordi verket er så uferdig.
Vi vil beskytte forfatteren og verket.
Men vi inviterer fortsatt alle i miljøet til å se verket.
The New York Times' hovedkritiker på den tiden
omgikk forbudet mot anmeldelser
ved å skrive et strålende stykke om et nytt talent
her på O'Neill. Og August ble lansert.
'O'NEILL HAR FUNNET NOEN DRAMATIKERE SOM ER SJELDNE UNNTAK FRA NORMEN.'
MR. WILSON FLYR HØYT PÅ GRUNN AV SITT UNIKE TALENT.
Vinneren av Tony-prisen er…
…Fences.
BESTE SKUESPILL FENCES
Dette er for datteren min, Sakina. Familien min.
Og alle Troy Maxsons.
Hans utmerkelser inkluderer flere Drama Critics Circle-priser,
en Drama Desk-pris, en Tony-pris og to Pulitzerpriser,
som markerer ham som en av Amerikas mest kjente dramatikere.
Han er titanen i amerikansk dramatikk.
Dette er skuespill som vil fremføres på samme måte som
Shakespeare blir spilt rundt i verden.
Du bor i huset mitt, du sover på sengetøyet mitt.
Du spiser maten min, fordi du er min sønn.
Du er mitt kjøtt og blod. Ikke fordi jeg liker deg.
Det er en velsignelse når du kan se på en kvinne…
…og se kanskje bare på noen hårstrå…
Du blir ikke en kvinne av å spre beina for en mann, jeg prøvde å si det til henne.
Hun er en baby. Hun vet ingenting. Hva vet hun? Hvem lærte henne?
Jeg prøver å skjønne det.
Det at August skrev disse karakterene og historiene
lot skuespillere styrke disse nye stemmene.
TONY-PRISEN 1987 FOR BESTE SKUESPILLER FENCES
TONY-PRISEN 1992 FOR BESTE SKUESPILLER TWO TRAINS RUNNING
TONY-PRISEN 2001 FOR BESTE SKUESPILLERINNE KING HEDLEY II
TONY-PRISEN 2010 FOR BESTE SKUESPILLER FENCES
Så ser en ung aspirerende skuespiller
at de kan være med i teateret,
slik at historien deres blir verdsatt.
Det var utrolig. Herregud.
Jeg tok mye fra dette stykket, og det inspirerte meg.
Bra.
August gjør det.
-Ja. -Sørg for at du leser alt av ham.
-Ja. -Han skrev ti av de.
Han er den råeste dramatikeren landet har sett.
Ja, ingen andre gjorde det. Tennessee gjorde det ikke.
Det var aldri et kjedelig øyeblikk.
Du må holde ansiktet klistret til det.
-Glad du likte det. -Jeg likte det.
-Er du med i konkurransen? -Ja.
Jeg kom til finalen. Håper jeg når den nasjonale.
-Hvilken monolog gjør du? -King Hedley II.
-Bra. -Ja.
Jeg liker den. Det er en jeg vil se.
Det er et skikkelig verbalt stykke og monolog.
Du klarer det, bare lev det.
Skuespill er flott, bare ikke bli tatt i å gjøre det.
-Ikke sant? -Jeg liker det.
Ja, med en monolog, begynner du med slutten i tankene.
-Hva mener du med det? Kan du forklare? -Ja.
Du vet hvordan den slutter,
du vet hvor du vil.
Så du begynner med det.
Publikum kan ikke det, for du får dem inn i det,
men du begynner med slutten i tankene.
-Så jeg kontrollerer flyten? -Sånn kommer du til det.
Det er perfekt. Takk.
Nå har jeg en ny måte å se det på. Takk.
-Gir det mening? -Selvsagt.
Skuespillere går gjennom livet veldig annerledes,
for vi må være observatører.
Jeg sier alltid at du er en observatør og en tyv,
at du stadig ser detaljene i alt.
Måten noen setter hodet ned om du sier et visst ord.
Og du tenker: "Hvorfor gjorde de det?
Er det noe i fortiden deres?
Ble de traumatisert?
Liker de meg ikke?"
Jeg måtte studere moren min.
Jeg måtte studere de svarte kvinnene jeg så hvor som helst.
Enten det var på bussen, på toget, på gata.
Han sitter bare på bussholdeplassen.
Men se hva han spiser og hvordan han spiser det.
Ser du hvordan han smilte?
Ser du hvordan han ikke smilte?
Jeg kan gå inn på Starbucks
og bli fascinert av de ulike menneskene som er der.
Det er noen som har et intervju på denne siden,
noen snakker med moren, kanskje det var dårlige nyheter.
Det er en barista som hater jobben sin.
Jeg lytter til samtaler og hvordan folk oppfører seg.
Det får meg til å tenke.
Du observerer ytterlighetene i menneskeheten.
Det er morsomt fordi August Wilson gjorde det samme.
Han dro på kafeer og tok notater
og skrev ned hva folk rundt ham sa.
Jeg spurte ham om prosessen
og han sa at han pleide å lukke dørene,
og lukke persiennene og alt,
og karakterene kom inn i rommet og sa hva han skulle skrive.
Jeg begynte å jobbe med 80-tallsstykket
og ta for meg det svarte Amerika,
disse barna i 1984 med våpnene.
Jeg skrev om en karakter med et arr i ansiktet.
Jeg begynner vanligvis med en dialog
og linjen jeg begynte med… Han hadde vært i fengsel,
og sa til meg: "Hvor fikk du arret fra?" Ikke hvordan fikk du det, men hvor.
Som om han ville gå dit å få et?
Eller: "Hvor fikk du arret?"
Kanskje han trodde det var hans og ville ha et, så jeg lo
og spyttet ut barberbladet i hånden og slo ham over ansiktet med den.
Og sa: "Nå har du også et."
"Den fyren kuttet meg.
Han slo meg med et barberblad, og jeg frøs.
Det er som om noen skrudde på et sterkt lys
og alt sto stille, og jeg kunne se ham smile."
Jeg har en idé.
Jeg vil at du skal si monologen
høyt og tydelig til meg, fra der du står.
"Pernell fikk meg til å drepe ham.
Pernell kaller meg sjimpanse.
Jeg sa: 'Jeg heter King.'"
Bra.
Så hvor tar dette deg?
-"Denne fyren kuttet meg." -"Denne fyren kuttet meg."
Så skjer det.
Hvordan tror du det går i tankene hans? Går det sakte?
Er det som steg for steg, eller er det… Går det fort?
Hva er… Hva skjer med rytmen?
Nesten som støt.
-Ja. -Et høyt knips.
Ja, og så det, og så…. Hva nå?
Nå er han inne på noe, ikke sant?
-Bra. La oss ta det tilbake. -Ok.
"Ikke før ordene forlot munnen, følte jeg noe varmt i ansiktet."
-Bra. -"En varmt stråle."
-"Så noe vått og varmt." -Bra.
-"Denne fyren kuttet meg." -Bra.
"Han slo meg med barberbladet og jeg frøs."
-Ja. -"Jeg sa: 'Det er ok.
Det er ok, King er fortsatt her.'"
-La oss fortelle det. Til hele verden. -"Jeg sa: 'Det er ok.
King er fortsatt her.'"
-Hva sa du? -"King er fortsatt her."
Jeg håper jeg får dra til New York,
for jeg har aldri vært på et fly før.
Forhåpentligvis blir dette min første, min første sjanse til å komme på et fly.
Jeg vil vinne denne konkurransen.
Jeg vil vise alle at jeg har det som kreves.
Selv om dette er hva jeg vil gjøre og jeg vil være her,
var det en vanskelig avgjørelse å gjennomføre.
Fordi jeg visste at…
…faren min og broren min,
kommer ikke til å være her de neste fire årene av livet mitt.
Ut sånn.
Ok, ansiktet ned. Klar?
Derfor har jeg en hastverk-følelse i meg.
Uansett hva som kommer ut av dette, må det komme raskt.
Det må være en rettferdiggjørelse for at jeg drar.
Jeg kom ikke hit uten grunn.
Jeg vil virkelig vinne.
Jeg vil være på Broadway, jeg vil gjøre så mye.
Når det gjelder noe,
hvis jeg ser meg ut noe, går jeg for det.
Jeg vil… mer.
Min biologiske familie støttet ikke drømmen min om å bli skuespiller.
De ser ikke underholdning som en måte å lykkes på.
Så jeg måtte forlate mine biologiske foreldres hus.
De sendte meg ut.
Det er kona hans som presser ham til dette.
Noen ganger må jeg gjøre det fordi de sa at jeg ikke kan.
Men jeg sier også at jeg har ambisjoner fordi jeg vil gjøre det.
Fordi jeg elsker det.
-Hvordan føler du deg? -Bra.
-Hvor er hodet ditt? -Jeg vet ikke.
Er du redd for noe, eller føler du deg bra?
Alt. Jeg er redd for alt.
Når du er på scenen, er det så spennende.
Jeg har krysset fingrene, hele familien har krysset fingrene.
For å fortsette.
Jeg vil opptre. Å påvirke folk, inspirere andre.
Og perspektivene jeg kan trekke fra,
beriker meg som individ og artist.
Å havne i ekstrem fattigdom,
å vokse opp i et miljø der vi var den eneste svarte familien
som bodde i Central Falls og føle seg usynlig.
Å vokse opp i dysfunksjon…
Skuespill ble halmstrået.
Det reddet meg på en måte.
Det reddet meg.
DEN REGIONALE FINALEN
I HVER BY, KONKURRERER DE 20 BESTE STUDENTENE OM
TO PLASSER I DEN NASJONALE FINALEN PÅ BROADWAY.
Hei.
Det er litt rart å være alene.
Jeg skal representere skolen godt.
Herlighet.
Det er ganske stort.
Husk at det er dere som har noe å gi dem.
Det er noe å feire.
Dag for dag…
…blir vi bedre og bedre…
…til vi ikke kan beseires.
Blir ikke beseiret.
Amen.
Én, to, tre!
August Wilson!
Herre, jeg ber om at du fjerner all angst…
…tillater oss å ha det gøy og nyte dagen.
-Amen. -Amen.
"Jeg etterlot deg hos din mor for å beskytte deg."
-New York er unik. -New York er unik.
Du vet du trenger unike New York.
MONOLOGKONKURRANSE
La oss gjøre det. Showtime.
Velkommen til August Wilson monologkonkurranse 2018.
I dag skal vi feire August Wilson og hans arbeid.
Elevene tolker rollene fra skuespillene
på en måte som gjenspeiler deres personlige tilnærming til karakterene.
Du klarer dette. En klem?
-Ja. Jeg er nervøs. -Det går bra.
Det er ikke monologen, men folkene som gjør meg nervøs.
Kan jeg få høre en stor jubel for elevene?
Høres ut som jævla mange folk.
Og bare så dere vet det, to av de tre vinnerne
går videre og skal opptre på August Wilson-scenen på Broadway
i den nasjonale August Wilson monologkonkurransen i New York.
Alle klare?
Våre 21 finalister i Chicagos monologkonkurranse 2018,
vennligst stig på.
Vår første person er Freedom.
Hei. Jeg er Freedom Martin,
og gjør Bynum Walker fra Joe Turner's Come and Gone.
"Du prøver å si at en kvinne ikke kan være noe uten en mann.
Men du er i orden?
Du kan bare gå herfra uten meg, uten en kvinne,
og du kan fortsatt være en mann."
"Det er en velsignelse når du kan se på en kvinne
og se kanskje bare på noen hårstrå,
eller på kinnenes struktur,
alt livet kan gi."
"Ni hvite menn og tre hvite kvinner, sa skyldig.
De ville ikke se på meg.
Jeg ba dem se på meg, se på det arret."
"Jeg har aldri møtt en mann som var noe å samle på.
Disse mennene lager babyer.
Og så stikker de av og lar deg ta deg av dem."
"Jentas fyr,
trakk en lang kniv på Slow Drag."
"Tok legene fire timer,
hundre og tolv sting for å sy meg sammen.
Jeg sier: 'Det er ok.
King er fortsatt her.'"
Takk.
Vi skal be publikum om å bli sittende,
mens dommerne våre diskuterer.
-Han var flink. -Han klarte det virkelig.
-Han var tydelig. Ja. -Ja.
Dette er et program som prøver å få
August Wilsons ord i den offentlige skolen.
De leser Shakespeare.
De burde kunne lese August Wilson på skolene, ikke sant?
La oss bli enige om nummer én og to først?
Jeg vil gi dere
et sett av August Wilsons århundre-syklus for skolen,
så andre elever får tilgang til dette arbeidet.
Jeg er ok med de to som første og andre.
-Er dere klare? -Ja!
Vinneren av andreplassen skal til New York
og mottar også 250 dollar…
…Gerardo Navarro!
Og vinneren av førsteplassen…
…Aaron Guy.
Vinneren av
Chicagos August Wilson monologkonkurranse 2018 er…
…Nia Sarfo.
Det er jenta mi.
GERARDO TAR ANDREPLASS I LOS ANGELES.
NIA TAR FØRSTEPLASS I CHICAGO.
Jeg ble overrasket. Jeg håper de ikke gjorde en feil.
Jeg håper det var mitt navn på papiret, og ikke en glipp.
AARON TAR FØRSTEPLASS I ATLANTA.
Familien min forventet ikke at jeg skulle vinne en konkurranse.
Jeg bare: "Vel, jeg vant."
"Er jeg en skuespiller nå?"
"Hva kan du si om det nå?"
Deres svar var: "Vel, det kan ha vært flaks."
De sa: "Du var heldig."
Det er… De drillet det inn.
Og jeg sa: "Ok. Jeg var heldig."
Nia fortjente det med den monologen.
Men det er fortsatt tøft.
Hver gang jeg gjør August Wilson-konkurransen,
lærer jeg mer om meg selv.
Jeg følte alltid at min opplevelse som en svart mann var annerledes enn…
…andre svarte menns opplevelser.
Jeg tror August Wilson sa at
dette er svarte folk, uansett hva de har opplevd.
Det forandret livet mitt.
For første gang følte jeg meg komfortabel i eget skinn.
Følte meg komfortabel…
Ja, komfortabel.
Freedom, neste år?
Det er planen.
Alle sa at jeg gjorde det bra, men jeg kunne vært bedre.
Det var mye talent i det rommet, det kunne jeg se på slutten.
Det var finjustert. Det var…
Du kunne se arbeidet de hadde lagt ned.
Og talentet. Begge deler.
Så det hjelper ikke med bare rått talent.
Jeg har hørt flere ganger "rått talent" bli sagt om meg.
Men det er rått. Så…
…ingen vil ha ukokt mat.
Det handler om hvordan du takler nederlag. For du kan gi opp
eller fortsette i samme bane eller jobbe mot det.
Mange rundt meg tok gale valg.
Spesielt broren min.
Jeg mistet broren min i oktober.
Det skyldtes…
…volden folk forventer av oss.
Jeg respekterer Wilson for å fremheve det aspektet av afroamerikansk liv.
For av og til er det tøft.
Av og til går ikke ting slik du tror, og ting er ikke slik de virker.
Jeg er glad for at han portretterte en svart mann som prøvde
å finne sin egen identitet innenfor det han var gitt.
Jeg er veldig glad og takknemlig for det.
TRE MÅNEDER SENERE
Så i dag feirer vi min 17-årsdag.
Faren min bygde en liten scene,
så vi skal ha noen sangopptredener
og noen monologer.
Dette er senga mi.
Og dette er mine brødres senger.
Jeg venter på å få mitt eget rom.
Jeg tror ikke det skjer snart.
New York-ting. Her er kofferten min, jeg har den.
Så dette var i skapet til bestemors hus.
Det var min bestefars, som døde for et par år siden.
Han var veldig kjær for oss.
Slik så han ut.
-Gratulerer med dagen. -Gracias.
Gracias.
Dette er fra din onkel Poncho.
Du mangler fortsatt min.
Jeg har en King Hedley-nål…
…som jeg vil ha på meg på scenen.
De regionale finalistene tok et bilde, og hadde det på en nål.
Så jeg tenkte det ville være kult
å ha i lommene her, ha King Hedley,
og resten av de regionale finalistene.
Så jeg kan ta alle med meg på scenen fordi de har inspirert meg.
Og ha med bestefar som virkelig…
…delvis er grunnen til at jeg er den jeg er.
Så den går i kofferten.
Han ville vært veldig stolt over at jeg skulle til New York.
Vi klarte det.
Å komme så langt, jeg bare:
"Jøss,
dette er sykt."
Å faktisk se det selv.
Herregud. Jeg kommer til å besvime.
-Hei. -Hvordan går det?
-Trenger dere hjelp? -Takk.
Han har skikkelig New York-aksent. Det er så kult.
Hvis dere ikke holder portforbudet, får dere ikke lov å konkurrere.
-Det vil vi ikke. -Nei.
Er det for tidlig å spørre om deres monologer?
Jeg gjør Rena fra Jitney.
Jeg gjør Boy Willie fra The Piano Lesson.
Ok. Jeg gjør Cutler fra Ma Rainey's Black Bottom.
Vi skal se Once On This Island i kveld.
Gjøre litt… Hilse på Hailey Kilgore,
som var en tidligere deltaker i monologkonkurransen.
Hun vant ikke. Hun var bare med. Så der ser dere.
Jeg gleder meg til Broadway-showene. Jeg gleder meg til å se dem.
Jeg vil se Children of a Lesser God.
Jeg også. Unnskyld, jeg tar på folk.
-Men ja. Jeg og. -Det går bra. Jeg er en klemmer.
Jeg også.
-Jeg er en klemmer. -Jeg elsker klemmer.
Jeg ville bare takke dere
og alle andre som står bak konkurransen,
for som jeg sa til mentorene mine,
trodde jeg aldri at noen som meg fra prosjektene i Sør-Boston
ville få mulighet til å opptre på en Broadway-scene.
Så takk.
Takk.
Bare tenk på hvem dere er.
Jeg er en landsbygutt fra Tallahassee i Florida, det er meg.
Og jo mer jeg fordyper meg i det og eier det og omfavner det…
…skal jeg leve ut skjebnen min.
Dere må si: "Hei, jeg er fra Seattle.
Jeg gjør min greie."
Vær den dere er. Og det er nok.
Når jeg ser på dere, vil jeg gråte.
Jeg vil gråte fordi da vi startet dette
og det var bare én skole, gjorde vi det fordi vi mistet vennen vår.
Han hadde fem måneder å leve,
og han døde.
Og han ga alt han hadde, som mann og artist,
til Amerika.
Det er det dette prosjektet handler om. Og jeg er glad dere er her.
Ta dere tid til å bli kjent med folk,
ikke bare henge med deres egen gruppe.
Bare kos dere, kos dere med å møte hverandre,
med å stille spørsmål til hverandre.
Snakk om August Wilson. Snakk om livet.
La oss ha det gøy!
Det virker så elegant å shoppe i New York, spesielt når man er fra Chicago.
Hun er mer berømt, men Kourtney er bedre.
Faktisk, for å være ærlig, Khloé…
Khloé var favoritten min.
-Det var så bra. -Så bra.
Har dere noen spørsmål?
Dette føles så formelt. Jeg er ikke formell.
-Hvilken monolog gjorde du? -Jeg konkurrerte to ganger.
Én gang regionalt, og andre gang jeg gikk videre.
Jeg gjorde Ma Rainey fra Ma Rainey's Black Bottom første gang.
Så var jeg Rose fra Fences andre gangen.
-Hvor gammel er du? -Jeg er 19.
Hva er det beste rådet du kan gi unge skuespillere?
Alltid vær deg selv. Bare gjør deg.
For du kan ikke være noen andre.
At dere har kommet så langt etter å ha jobbet så hardt…
…er utrolig.
Kos dere. Lykke til, alle sammen!
Hva gjør du?
-King Hedley. -King Hedley?
-Den karakteren er også veldig vanskelig. -Ja.
DAGEN FØR FINALEN
Hei, alle sammen.
Første steg, dere er på et Broadway-teater.
Her er dere.
August hadde ett stykke i dette teateret, som var king Hedley II.
Og da han ble syk,
prøvde vi å finne ut den beste måten å endre teaterets navn på,
som endte opp med å være Augusts signatur i neon utenfor…
…men også hvordan teateret kunne brukes som ville hedre arven hans.
Det førte til opprettelsen av dette rommet,
som hyller alle ti stykkene.
Dere kan gå rundt og se memorabilia fra de produksjonene.
Er det Whoopi Goldberg?
Ja, det er Whoopi.
Ungene som deltar i dette,
er litt sjokkert, mange av dem,
for å oppdage at denne stemmen eksisterer.
De visste ikke…
…at noen skrev i en stemme de kjenner igjen
om ting som er viktige for dem.
Og for mange av dem er det historie.
ARVEN FRA EN AMERIKANSK FAMILIE
Verden for en 17-åring i dag
er ikke som den i Ma Rainey's Black Bottom
eller Joe Turner's Come and Gone.
Men problemstillingene er veldig aktuelle.
August snakker om massefengsling av svarte menn og svarte kvinner,
politivold,
vanlige folk som forhandler om alle deler av sin eksistens
på grunn av rasismens store strukturer.
Hvis dette stykket ble skrevet for en stund siden og dette fortsatt skjer,
må vi gjøre noe med det.
Han beskriver hvordan det er å være kvinne.
Å BRYTE BARRIERER
Å bli skjøvet til side,
fornedret, dysset ned, despektet, har vært vanlig gjennom tidene.
Som en svart kvinne,
må du kjempe bare for å… bli sett
og anerkjent.
Det får deg til å jobbe hardere.
Jo mer ting endrer seg, jo mer forblir ting det samme.
Enhver dramatiker som skriver et skuespill
for hvert tiår av det 20. århundre,
vil fortelle noe om historie og kunst.
Og hvis de finner en stemme
i tenårene, i 20-årene, i 30-årene, i 40-årene,
som snakker til dem,
og gir dem en slags forståelse
av den menneskelige ånds universelle og tidløse natur.
Hvis du forstår hvor du kom fra,
har du en bedre sjanse til å komme dit du vil.
Det er den menneskelige ånds robusthet.
Til tross for alle problemene som følger med å være svart i Amerika.
Evnen til å synge den sangen, den åndelige sangen,
evnen til å absorbere
og ikke bli ødelagt.
Hvordan finner folk sangen sin?
Jeg tror de har den.
De må bare innse det, og så må de lære å synge den.
KONKURRANSEDAGEN
Hei.
-Hei. -Hei.
Det slår meg ikke at konkurransen er i kveld.
Burde jeg ikke si "nå"?
-Nei. -Ok.
Følg manus.
-Skjønner. -Ok.
Du sa "disse mennene", jo hardere du prøver å holde på "dem".
-Ikke "disse mennene". "Dem". -Ok.
Du kan gi meg det samme som du prøver å formidle til publikum
uten å bryte rytmen i setningen.
-Er det forstått? -Ja.
Dere opptrer på Broadway.
RESERVERT FOR DOMMERE
HISTORIE SKJER I MANHATTAN
Vi vil ønske dere velkommen til den tiende og årlige
nasjonale August Wilson monologkonkurransen.
Ti år.
Her stopper det,
bare hold dere her til vi er klare.
Vi har vært utrolig stolte av å være en del av denne opplevelsen
ved August Wilson-teateret på Broadway.
De unge blir dømt for karakteristikk,
fokus, energi, forståelse av teksten
og nøyaktigheten av teksten.
Mine damer og herrer,
finalistene i 2018-kullet
i August Wilson monologkonkurransen!
Her er de!
Nå er vi i gang.
Greit.
Vår første Wilson-soldat på scenen, Callie Holley.
"Avery, jeg er ikke klar for å gifte meg nå.
Jeg har ikke sagt jeg er ferdig.
Jeg har mye kvinne igjen i meg.
Jeg har nok med med Maretha.
Jeg har nok folk å elske og ta vare på.
Du prøver å si at en kvinne ikke kan være noe uten en mann.
Men du er i orden?
Du kan bare gå herfra uten meg, uten en kvinne,
og du kan fortsatt være en mann.
Det går bra.
Ingen spør deg:
'Avery, hvem elsker deg?'
Det er greit for deg.
Men alle vil bli bekymret for Berniece.
'Hvordan skal hun ta vare på seg selv?'
'Hvordan skal hun oppdra barnet uten en mann?'
Undres: 'Hva gjør hun med seg selv?'
'Hvordan skal hun leve sånn?'
Alle har alle slags spørsmål til Berniece.
Alle forteller meg alltid
at jeg ikke kan være en kvinne med mindre jeg har en mann."
"Jeg så ansiktet ditt i din mors begravelse.
Hvordan du sto der og aldri sa et ord,
sto der med et morskt blikk.
Og nå kommer du her og latterliggjør meg,
for at jeg ikke banket opp Mr. Rand.
Vil du vite hvorfor?
Jeg skal si deg hvorfor.
Fordi jeg hadde den svarte ræva di som skrek etter mat."
"Walter Kelly fikk hånden hans helt opp under kjolen min
og han tok på meg der. Jeg ba ham slutte, han bare lo.
Vi drakk fra en halvliterflaske.
Jeg tok flasken og knuste den på bilhåndtaket.
Jeg kuttet hånden min ganske stygt, men satte glasset mot halsen hans.
Jeg sa at jeg ville at han skulle smake blodet mitt
for hvis han ikke fjernet hånden sin,
skulle jeg smake på hans."
"Det var en fyr…
…i en liten by kalt Bolingbroke, omtrent 160 kilometer utenfor Macon.
Vi spilte på denne dansen,
og de ga 20 dollar til de beste i Slow Drag.
Slow Drag så på konkurransen,
kom ned fra scenen,
tok tak i en av jentene og hang fast i henne
som en flue til gelé, som tre til lim.
Han fikk henne til å hyle og skrike.
Alle stoppet for å se på.
Denne fyren kommer inn,
jentas fyr,
og trakk en lang kniv på Slow Drag.
Husker du det, Slow Drag?
Folk var på vei ut.
Dukket og gjemte seg under bordene, tenkte det ble en kamp.
Slow Drag så over jentas skulder
på mannen og sa:
'Mister, hvis du slutter å bråke og venter litt,
vil du se at jeg gjør deg en tjeneste.
Jeg hjelper jenta med å vinne ti dollar så hun kan kjøpe deg en gullklokke.'"
"Han har vært manageren min i seks år
og snakker om å holde sammen.
Den eneste gangen han hadde meg i huset,
var for å synge for vennene hans.
Hvis du er farget og de kan tjene penger på deg,
er du ok for dem.
Ellers er du bare en hund i smuget."
"Jeg oppdrar ikke et barn for at noen skal skyte ham.
Å få vennene hans til å skyte ham.
Å få politiet til å skyte ham.
Hvorfor bringe et liv til denne verden som ikke respekterer livet?"
"Jeg angrer ikke på noe jeg har gjort, og kommer ikke til å angre.
Det skal jeg sørge for. For jeg skal gjøre det rette.
Alltid.
Det er ikke i meg å gjøre noe annet.
Vi er kanskje uenige om hva det er, men jeg vet hva som er rett for meg.
Så lenge jeg puster,
skal jeg gjøre det rette for meg. Hva har jeg å være lei meg for?
Folk spør: 'Angrer du ikke på at du drepte Pernell?'
Jeg angrer ikke på det.
Fyren fortjente å dø, han kuttet ansiktet mitt.
Jeg sa til dommeren: 'Ikke skyldig.'
De trodde jeg spøkte.
Jeg sa: 'Jævelen kuttet meg.
Hvorfor er det galt å drepe ham?
Det er sunn fornuft.'
Jeg bryr meg ikke om hva loven sier.
Loven forstår ikke dette. Det trenger den ikke.
De vil bure meg inne. Hvor er forståelsen?
Bryter en tyv seg inn i en hvit manns hus for å stjele TV-en,
og den hvite mannen skyter ham, er det ikke galt.
Loven forstår det.
De klapper ham på ryggen og ber ham dra hjem.
Skjønner du?
Juryen kommer tilbake og sier skyldig.
De spør dem én etter én. Alle sier skyldig.
Ni hvite menn og tre hvite kvinner.
De sa alle skyldig.
De ville ikke se på meg.
Jeg ba dem om å se på meg, se på det arret.
Jeg kom nærmere så de kunne se arret.
Dommeren så ut til å få et anfall.
Seks betjenter kom mot meg,
sa at jeg prøvde å angripe juryen.
Jeg prøvde å komme nærmere, så de kunne se ansiktet mitt.
De prøvde å løpe ut døra.
De satte meg i isolat,
sa at jeg var uregjerlig."
"Jeg stoler ikke på noen av disse mennene.
Jack eller ingen andre.
Disse mennene kan gjøre hva som helst.
De venter,
til de får en kvinne bundet og låst inne med dem,
så ser de seg rundt for å se om de kan få enda én.
Molly bryr seg ikke.
Den ene er like god som den andre, spør du meg.
Jeg har aldri møtt en mann som var noe å samle på.
Disse mennene lager babyer.
Stikker av og lar deg ta deg av dem.
Sier de vil se hva som er på den andre siden av åsen.
Jeg sørger for at jeg ikke får barn.
Mamma lærte meg hvordan.
Molly Cunningham blir ikke bundet med noen barn.
Jeg hadde en mann jeg trodde hadde kjærlighet i seg.
Kom hjem en dag, og han pakker kofferten sin.
Fortalte meg at tiden kommer der selv de beste venner må skille lag.
Sa han skulle sende meg en spesialleveranse en dag.
Jeg så ham gjennom vinduet.
Da han bar kofferten til togstasjonen,
sa jeg at om han sendte en leveranse,
ville jeg ikke være der for å motta den.
Jeg fant ut
at jo mer du prøver å holde på disse mennene,
jo lettere er det for ei jente å ta dem.
Molly har lært det.
Og derfor…
…stoler jeg ikke på andre enn den gode Gud,
og elsker ingen andre enn mamma."
Takk.
Disse unge menneskene,
landskapet de går på er hellig.
August ga livet sitt…
…for disse ordene på papiret.
Han fikk kreft i 2005.
Det er det fæle valget du må ta
hvis du har en dødelig sykdom,
om å forlenge livet,
eller å ikke ta medisiner eller cellegift,
og leve livet og føle smerte,
men å være veldig til stede.
Og han valgte det siste.
På den tiden jobbet han og assistenten hans
utrettelig med å ferdiggjøre Radio Golf
og han kom til målstreken.
Så vidt.
AUGUST WILSON, TEATERETS POET AV SVART AMERIKA, DØDE I EN ALDER AV 60
Når en ung skuespiller er med i et av disse skuespillene,
er det nesten som å plukke opp stafettpinnen han etterlot der.
For en helt ny generasjon mennesker
å finne en slags bevissthet han tilbyr.
Alle får denne esken med alle ti stykkene.
Hvis du ikke er medlem av den kulturen, eller de samfunnene,
for å føle at du har forstått
en annen kultur eller et samfunn som er veldig annerledes enn ditt eget,
på en intens og emosjonell måte,
gjennom mennesker du har blitt glad i og har tro på…
Jeg tror det er det mest verdifulle som man kan gjøre
for å prøve å skape et tverrkulturelt samfunn.
Fordi August ga alle de menneskene en stemme,
kan disse unge menneskene finne sin egen stemme.
Dette handler ikke om at alle blir skuespillere eller regissører.
Det handler om å vite at de kan være alt de vil være.
De kan gjøre hva de vil.
Alt er mulig, ikke sant?
Greit, så vi har noen leger, advokater og skuespillere.
Jeg vet ikke om det er så viktig hvem som vinner.
Å bare å komme dit og komme… Bare det å komme opp der,
å stå der oppe og opptre, krever mye mot.
Jeg er sikker på at det var noen unge skuespillere
som gikk opp på scenen,
og selv om de ikke ville bli skuespillere,
på grunn av August Wilson og på grunn av de ordene,
fikk de sikkert store åpenbaringer.
Og enorm vekst.
Og det kan ha vært noen artister som ble skapt i det.
Folk som sa: "Dette er det jeg vil gjøre."
I en verden som noen ganger mangler medfølelse…
…synes jeg det er ærefullt å ville være artist.
Dommerne har fortalt meg
at dette var den vanskeligste avgjørelsen de har måttet ta på ti år.
Greit.
Tredjeplass.
Tusen dollar til… Teslyne Junior.
Andreplass, 2000 dollar…
…Nia Sarfo.
Førsteplass, 3000 dollar…
…Gerardo Navarro.
Takk for at dere kom, og vi ses til neste år!
Fantastisk.
Jeg er så glad.
-Det er fantastisk. -Ja.
Denne opplevelsen… Jeg er veldig takknemlig.
Det handlet virkelig om reisen, og ikke destinasjonen.
Og jeg prøver fortsatt å finne ut av ting selv.
Men jeg har bevist at jeg kan gjøre mye.
Hvis du vil noe sterkt nok,
kan du gjøre alt mulig.
Når du ikke har mye, vil du alltid ha mer, du blir sulten.
Skjønner du? Og jeg visste alltid at jeg skulle bli noe mer.
Det var noe der ute for meg, jeg visste det.
På grunn av historiene hans,
har jeg en bedre forståelse av hvem jeg er som person.
Jeg har en bedre forståelse av avstamningen min.
Det hjalp meg å utvikle meg som individ, som afroamerikansk kvinne,
og som en teaterartist,
føler jeg mer handlefrihet over hvem jeg er
og hva jeg har å tilby.
Jeg er takknemlig for muligheten.
August ga meg sjansen
til å by på meg selv for første gang,
og viste meg…
…du er verdt å se.
Du er verdt å se.
Å vinne var ikke noe jeg forventet.
Men jeg tror det sier mye om arbeidet hans.
At det er for alle,
og at det taler for dem som ikke blir sett.
Jeg snakker med vennene mine
om mangel på representasjon,
og vi tror det er fordi vi er forandringen.
Vi må være forandringen.
Bare å vite at noen bryr seg, det er vår jobb.
Vi må gjøre alt vi kan for dem, oppmuntre dem
og løfte og bygge dem opp
og gi dem en sjanse til å konkurrere.
Ikke alle når toppen.
Og hva er uansett definisjonen på toppen?
Du må huske det siste trinnet, som er betydning.
Og betydning er mer verdifullt enn priser.
Det handler om arv.
Det du vil legge igjen når du er borte.
Å vinne vil ikke gi deg noe,
for så snart du har den prisen i hånden,
vil de tre berømte ordene hjemsøke deg.
Og de tre berømte ordene vil være: "Og hva nå?"
Og hva nå?
SEKS MÅNEDER SENERE
TIL MINNE OM JESTIN "BUTTA" WALKER
Jeg står her…
…i bestefars sko.
De er store sko.
De er skoene til en hel generasjon menn
som forlot livet sitt fra den ufattelige skrekken i Sør,
og kom nordover og lette etter jobber,
og en måte å leve et liv med verdighet på
og uansett den veltalenhet hjertet kan be om.
De kom fra bomullsplantasjene i Georgia
og Arkansas og Mississippi,
fra slavelenkene i Alabama,
fra sukkerrørplantasjene i Louisiana,
og i bestefars tilfelle,
fra tobakksplantasjene i Nord-Carolina.
De kom med bibler og gitarer.
Merkede menn som ønsket å blø
og forme de formbare delene av seg selv
til en ny identitet
som frie menn av definitivt og oppriktig verd.
De brakte med seg manerer og en livsstil
som stemte overens med temperamentet og følelsene deres.
Og det er dette området av manerer og ritualer av sosial omgang,
hvorav jeg lager kunsten min.
Jeg takker dere.
Bestefaren min takker dere.
Ved å hedre meg, hedrer dere ham.
Og i kraft av det, hedrer dere dere selv.
I år. Hva har du?
Ok, her er ideen.
Two Trains Running. Memphis. Første akt.
Scene to.
NIA STUDERER SKUESPILL VED UNIVERSITETET I SØR-CALIFORNIA.
FREEDOM ER PÅ SKUESPILLERKONSERVATORIET VED JUILLIARD-SKOLEN.
GERARDO ER SKUESPILLER VED CARNEGIE MELLON UNIVERSITETET I PITTSBURGH.
CALLIE ER DRAMASTUDENT VED NYU TISCH SCHOOL OF THE ARTS.
AARON ER EN PLATEARTIST FOR BENTLEY RECORDS OG JOBBER MED ET ALBUM.
CODY VAR AVSKJEDSTALER I AVGANGSKLASSEN
OG GÅR PÅ ILLINOIS-UNIVERSITETET I CHICAGO.
Tekst: Linn Olsen