Downloaded from YTS.MX
"De nysgerrige vil glæde sig over mine konklusioner.
Official YIFY movies site: YTS.MX
For dem, som er uenige, nytter det ikke at forklare det allerede afviste."
Af Mário de Andrade i "Paulicéia Desvairada", 1992.
Et gammelt Yoruba-ordsprog lyder:
"Med den sten, han kastede i dag,
dræbte Eshu en fugl i går."
Ordsproget opsummerer det, som jeg forsøger at gøre.
EN ORIGINAL DOKUMENTAR FRA NETFLIX
Hænger mit billede på din væg Jeg vil kæmpe mod ham en dag
Når han har mikrofonen Går rimet kun én vej
Han er for vild.
Jeg tatoverer hans navn på min hånd
Fyren er sit eget mærke
Når mikrofonen er tændt Er han aldrig væk
Det føles ikke som første gang, men som at komme tilbage.
Og som om mine drømme og kampe startede, længe før jeg var her.
Men det kræver kontekst, før det hele giver mening.
Et billede af moderne sort tankegang i Brasilien.
Det er det, I skal se nu.
Et. Brasilien var det sidste land i Amerika, der ophævede slaveri.
SLAVERIET ER OPHÆVET I BRASILIEN
To. Byen São Paulo blev rig efter kaffeboomet i det 19. århundrede,
som var drevet af slavearbejde.
Tre. Efter ophævelsen af slaveriet måtte millioner af sorte klare sig selv.
Herefter fulgte "hvid lovgivning," som opmuntrede indvandring fra Europa
og dæmoniserede afrikanske og indfødte kulturer
for at slette ikke kun alle minder om slaveri,
men alle bidrag fra ikke-hvide til dette lands udvikling.
Fra begyndelsen forsøgte myndighederne at "afblege" sort blod
for at neutralisere deres kultur og forhindre dem i at opnå høje stillinger.
Fire. São Paulos opkomst til metropolen, vi kender i dag,
som "mulighedernes land"…
Dette er São Paulo, hovedstaden for hårdt arbejde,
en kæmpe af forstærket beton, som vokser sig større hver dag.
…er præget af en voldelig gentrificeringsproces.
Mange områder blev fejlkarakteriseret, især de traditionelt sorte.
Galla i byens operahus!
Det meste af den sorte befolkning blev presset ud i byens udkant.
Fem. Fattige mennesker fra andre brasilianske regioner
kom til "mulighedernes land" for at prøve lykken og leve i udkanten.
Kosmopolitisk og multikulturelt blev dette fødslen af São Paulos udkant.
Seks. I 1970'erne opstod hiphop-kulturen i USA
og påvirkede hele kloden.
Gennem rapmusik, breakdance og graffiti
fandt unge mennesker fra byens udkant en udtryksform.
Deres mødested er et område, der nemt nås af alle:
São Paulos centrum, nærmere bestemt São Bento-metrostationen.
Syv. Deres musik spreder sig til andre udkanter i Brasilien,
og den nye bevægelse skaber opmærksomhed omkring racisme og social ulighed.
Pladebranchen var afvisende,
men solgte millioner af plader og blev den første mulighed
for at skabe forbindelse mellem arbejderklassen og sorte intellektuelle.
Den har været forbundet med arbejderklassens præstationer lige siden.
Hvide mennesker forstår ikke det flamboyante tøj
med kasketter og klare farver.
Otte. Selvom rapmusik kan misforstås som en platform for klager,
er det meget mere end det.
Alle vil groove til lyden.
På jagten efter sin essens
finder rapmusik et utroligt univers inden for brasiliansk musik,
især med samba.
Mødet er så stærkt, at begge verdener forandres for altid.
Budskabet er tydeligt: Vi kan gå endnu længere.
Ni. På trods af strukturel racisme frigør den nye kultur unge i hele landet,
også økonomisk.
Det digitale miljø gør uafhængige kunstnere i stand til
at opnå ikke kun sjældne, men enestående resultater.
-Gaden… -…er os!
Gaden er os!
Ti. Succes i livet handler om mere end at tjene penge.
De unge stræber ikke kun efter berømmelse.
De vil omskrive vores lands historie.
En ting til. Ser du, min mor kalder mig Leandro.
Men alle andre kender mig som Emicida.
Jeg er ét af de børn.
BYENS OPERAHUS
Vi går på scenen om lidt.
Om 50 år vil vi se tilbage og tænke,
at denne aften forandrede mange liv.
Det er vores måde at udtrykke på, at folk som os hører til her.
Det er vigtigt, at vi er til stede i dette rum, i dette miljø
og i alle andre rum, vi er blevet holdt fra
i vores lands historie. Ikke?
Den næste generation af dommere, læger, advokater og de næste præsidenter
sidder derinde. Lad os genoprette deres ret til at drømme.
Okay? Mange tak.
Det er det, AmarElo handler om. Vi er sammen om det. Fred!
Jeg betragter mig selv som heldig i dag
Udover at være meget ung
Føler jeg mig tryg og stærk
Og jeg tænker
Gud er brasiliansk Og går ved siden af mig
Jeg kan ikke blive ved med at lide Over det, som er sket
Jeg har blødt nok Og jeg har grædt nok
Sidste år døde jeg Men ikke i år
Jeg har blødt nok Og jeg har grædt nok
Sidste år døde jeg Men ikke i år
Mine drømme flyver højere end droner
Hvad er mit brændstof? Sult
Efter at smadre som en cyklon
I morgen kan ikke være Den samme gamle i går med et nyt navn
Gribben æder os og ønsker At vi falder
Når sorgen er væk Er jeg mere end dette lort
Krop, sind, sjæl, Ayurveda-stil
Som vand kan jeg flyde gennem sten
Jeg er dramatiker i dette plot Hvert drama er skjult
Jeg opfordrer jer til At træde ud af mudderet
Intet melodrama, jeg søger penge Guds plan er synlig
Capulanas, katanas, nirvana er målet
Men det er aftalt spil At tabe er ingen mulighed.
Fra, hvor vinden drejer Spirer rigtig snak
Jeg lader det ikke være Glemmer ikke
Vi vil snart forbløffe dem Som grinede, da vi lå ned
Min bedstemor har aldrig været der. Hun er 80 år.
Onsdag bliver første gang.
Vil du spille en sang for mig?
-Er kameraet tændt? -Jep!
Det er det seje ved det her.
Min mor, mine tanter,
mine døtre, begge to,
vil være der og se det i et andet lys.
Mange af de drenge og piger, der kommer på onsdag,
har aldrig været i Operahuset.
Derfor er det vigtigt at have et majestætisk sted.
Det er stort, og det er her. Det er ikke noget nyt.
Vi markerer lejligheden, så folk går herfra og tænker:
"Det må ikke forsvinde i den digitale verden."
Han fik solen til at stå op.
Han er tilbage!
Kantinedamen stiger af Bussen kører
Frøken Maria er langt væk
Først da stiger solen
Edderkopper spinder deres væv Om natten, i mørket
Åndeløse elskere i Morfeus' greb
Og solen kommer først frem senere
Solen kommer først frem senere
Den er kongestjernen Men den kommer først frem senere
Solen kommer først frem senere
Her er et konkret eksempel på den naturlige orden.
Solen står op på Sezefredo og går ned på Fontalis.
Er du med?
Fordi Sezefredo ligger højere.
Når man står på bakken,
kan man ikke længere se husenes form om natten.
Der er kun stjernerne på himlen og lysene fra husene i kvarteret.
Kantinedamen stiger af Bussen kører
Frøken Maria er langt væk Først da stiger solen
Edderkopper spinder deres væv Om natten, i mørket
Åndeløse elskere i Morfeus' greb
Og solen kommer først frem senere
Solen kommer først frem senere
Den er kongestjernen Men den kommer først frem senere
Solen kommer først frem senere…
MUSIKER
Bliver det en single?
-Jeg tror ikke på singler. -Gør, som du vil. Du har ret.
-De bedste sange spilles ikke i radioen. -Helt sikkert.
Jeg gør, som jeg vil, og så er det op til dem.
Jeg kan godt lide…
Zeca! Zeca!
Skynd dig! Kom nu!
"SORT ORFEUS"
-Spil solen op! -Det kan jeg ikke!
-Jo, du kan! -Jeg bør ikke!
Hold op! Spil nu bare!
Han fik solen til at stå op!
Wow! Ligesom i filmen.
Og nu er du filmen.
Pladen er opbygget omkring en drøm.
Forstår du? Han går i seng, og i hans drøm hjælper alle hinanden.
Det er en smuk drøm, hvor folk forstår og støtter hinanden.
Det er hans drøm. "Principia" er drømmen. Bogstaveligt talt.
Derfor føles begyndelsen æterisk og svævende.
Den starter blødt ud.
Man kan høre de ældre damer i de gamle kvarterer synge…
Man føres tilbage til barndommen.
Som en mor, der synger godnatsang.
Han drømmer om dengang, han følte sig elsket og forstået.
Han skaber en forbindelse med planter som rude, og med religion,
som hjælper ham med at tro, når verden siger det modsatte.
Vi har kun hinanden, og vi må kæmpe for det.
Alt, hvad vi har, er
Alt, alt, alt Alt, hvad vi har, er hinanden
Alt, alt, alt Alt, hvad vi har, er…
Forstår I? Det er det, jeg siger. Vi har kun hinanden.
Hvis vi slipper hinanden, er vi på røven.
Alt, alt, alt Alt, hvad vi har, er hinanden
Alt, alt, alt Alt, hvad vi har, er
Jeg kan ikke huske verset!
Alt, alt, alt Alt, hvad vi har, er hinanden
Alt, alt, alt Alt, hvad vi har, er…
Klokken i den katolske kirke vækkede os tidligt,
hvilket er et paradigmeskift,
siden den katolske kirke fordømte Candomblé.
Det var et smukt budskab om, at vi skal leve forenet,
ikke adskilt fra hinanden.
Naturen har sine regler, men mennesker har moral,
og mennesker bruger moral til at drive hinanden væk.
Jeg ville give hele albummet en vibe
om at føle os forenet igen.
Samlet af det, vi har tilfælles. Det er det første nummer.
Hvad mener Jesus med, at vi skal give afkald på os selv?
Han taler om vores oppustede egoer, som skabes af samfundet.
De styrkes af falske forventninger og er dybt ensomme.
Hej, min ven.
-Er du okay? -Ja.
Den er så gammel som evigheden
Kærlighed er åndelighed
Latent, potent, sort, poesi
En skulder i den stille nat
Et hyggeligt skød starter dagen
Søn, kram din mor…
Jeg gik i gang med sangen for fire år siden.
Jeg får tårer i øjnene, mand.
Pokkers.
Hvis det ikke var for kærlighed…
Første gang, jeg var i Afrika…
…tog min ven Chapa mig med
på Nationalmuseet for slaveri i Angola.
Der fandt jeg et bassin,
og skriften på muren lød:
"I dette bassin blev sorte mennesker døbt,
og på grund af en skør kristen idé
blev de overbevist om, at de ikke havde en sjæl."
Jeg så på min ven
og indså, hvad min mission var.
Når jeg griber min pen eller mikrofon,
så vil jeg give alle mine brødre og søstre
sjælen, de troede, at de ikke havde.
Med den søde duft af rude tænker jeg på Buddha, rolig
Jeg er anspændt og søger hjælp Af og til tænker jeg på salmer
Rydder mit syn for alle illusioner Som en øjenlæge
Og jeg, den, der ser ud over For mig selv, dig, ubuntu, en balsam
Hvis jeg skal tro på noget
Stoler jeg på det, jeg kan se
Sammenfatter verden Lille, kedelig, beskidt, helvede og gift
Kulde, vinter, natteregn Undertrykkelse og regression
Ro er en luksus Livet stresser os
Jeg prøver at læse sjæle uden pres
Nationer falder i Barabbas hænder
Hvor miraklet ligger
Det beviser kun behovet for bøger Når sabeldøden venter
I dyb, grådig gæld Ignoreres velsignelsers betydning
På en tid Hvor det eneste, som er gratis
Er vores tårer
Dræber jeg som et hjerteanfald Efter en genopstandelse, en fødsel
Jeg genopbygger mig selv En kedelig mand i virkeligheden
Jeg deler velsignelser Jeg bryder ind i celler, stuer, senge
Jeg rejste verden rundt og ved nu At alle er som én
Alt, alt, alt Alt, hvad vi har, er hinanden
Alt, alt, alt Alt, hvad vi har, er
Alt, alt, alt Alt, hvad vi har, er hinanden
Alt, alt, alt Alt, hvad vi har, er
1. AKT - PLANTNING
Intet kan lære os om tid, som jord kan.
Og det er ikke hippiesnak.
Når man planter et frø,
skal man vande det og vente i 15 dage på, at det spirer.
Når det er i jorden, skal man passe det.
Man skal passe på skadedyr og giftige dyr.
Det er skørt, at man håndterer edderkopper og slanger,
og at man lærer, at de ikke bider for at hævne sig.
Det sidste, de vil, er at bide dig.
Edderkopper bider ikke, fordi de har lyst til det.
De gør det, når de er bange.
Og frygt presser os til at gøre ting, vi ikke ønsker at gøre, ikke?
Mens jeg indspillede albummet, lærte jeg meget af haven.
Jeg blev interviewet før koncerten, og fyren spurgte: "Hvorfor Operaen?"
"Fordi der ikke er en eneste søjle, der er ingen bro, gade
eller vigtig bygning,
som ikke er blevet rørt af sorte menneskers hænder.
Jeg sagde det og tænkte på arbejdere, mursten, cement og så videre.
Men det er kun halvdelen af historien.
For at få den fulde historie skal vi spole tilbage og rejse i tiden.
Og den bedste tidsmaskine til rejsen
er en gammel samba-enredo af Geraldo Filme om Tebas.
Når man undersøger ham,
indser man, hvorfor han fik sit navn fra Theben,
en by i Egypten på faraoernes tid.
Tebas lagde ikke kun mursten med sine sorte hænder,
men var også en vigtig del af den stilfulde genskabelse,
som São Paulo gennemgik i 1700-tallet.
Han byggede tårnene i Carmo-kirken
og den gamle São Paulo-katedral.
TEBAS, DEN FØRSTE SORTE MAND, SOM BLEV ARKITEKT I SÃO PAULO
Han byggede Barmhjertighedens springvand.
På pladerne på See-pladsen står kunstnernes navne.
Hverken katedralen eller springvandet har kunstnerens navn.
Men han stod bag.
Han er også kunstneren bag grundstenen i St. Benedicts kloster.
Området omkring klosteret
var fundamentet for vores hiphop, og det er vanvittigt.
Både inden for byggeri og design er folkene, som altid har kæmpet,
så kunsten og skønheden kunne give byens kolde cement liv,
os selv.
Vi, vi, vi
Vi er frie her
Seje sneakers
Lækkert bling
Det hele blinker
Det generer dem
Sorte mennesker samles De er GPS for alt det seje
Hvis ghettoen er vågen Kan andre bare skride
Seje sneakers
Lækkert bling
Det hele blinker
Det generer dem
Sorte mennesker samles De er GPS for alt det seje
Hvis vi er her i Operaen Kan andre bare skride
Kærlighed Fri, fri, fri
Kærlighed, fri
Vi er frie her
Jeg spoler historien 100 år tilbage
og tænker på, hvordan 1922 vendte op og ned på alt
Da vi fejrede vores uafhængighed,
krævede folk af forskellig oprindelse retten til at drømme og forvandle stedet
og ignorere kolonialismens hjemsøgende spøgelse.
En kulturel bevægelse for afrikanske rødder,
moderne og original,
er forløberen for det, vi kalder brasilidade.
Det gik lige fra favelas til hjertet af kunstnerisk avantgarde.
Jeg taler om samba, som blev angrebet i Brasilien.
På trods af det lokale borgerskabs stærke misbilligelse
introducerede Pixinguinha og Donga den i den moderne by, Paris.
Og sådan skabte Oito Batutas historie.
Vi er Batutas, Batutas, Batutas
ORKESTERLEDER
Vi kommer fra Brasilien Alt er godt her
Vi er Batutas, Batutas, Batutas
Vi får alle til at danse samba
Det skøre er, at samme år, som samba erobrede verden,
skete et seismisk skift,
og epicenteret var scenen, hvor jeg skal optræde.
Den moderne kunstuge i 1922.
Forestillingen om kunst blev rystet for evigt.
Sambafolk, som uden tvivl er moderne, og modernister,
som uden at vide det ville have mere samba i vores kunst,
brød med traditionelle idéer på en måde, som vil give ekko for altid.
Selvom de var en elite af hvide mænd, men ikke begrænset til dem,
genvandt modernister kunst med brasilianske farver,
og kunstugen var kun begyndelsen.
Grønt og gult blev ikke glemt,
udødeliggjort i maleriet Den gule mand
af Anita Malfatti.
Sambafolk, hovedsagelig fattige mænd og kvinder,
næsten alle sorte eller blandede,
stod for det, Machado de Assis havde kaldt "Det ægte Brasilien".
Begge bevægelser tog chancen med deres kunst.
De sagde: "Vi har kun hinanden."
Jeg overlader min tamburin til mine venner
De spurgte, om jeg havde mødt Mário de Andrade.
Jeg havde æren af…
at have været hans ven,
og at han citerede mig.
Du var ikke opmærksom på mine
For mig har du ikke længere værdi
Deixa Falar var navnet,
som Ismael Silva, Bide, Brancura og andre gav det,
der blev grundlaget for sambaskoler.
Hvorfor navnet "sambaskole"?
I dette kvarter havde vi en normal skole,
hvor man kunne blive lærer.
Så nabolaget Estácio de Sá spredte budskabet om,
at det selv var en sambaskole.
Bide skabte surdo-trommen, der blev hjertet af slagtøjsinstrumenterne,
og tamburinen.
Vi ved ikke, om Bide eller Ismael Silva opfandt tamburinen.
Men de gamle siger, det var Bide.
Han byggede trommen af en smørboks
og en cementpose.
Han gjorde cementposen våd,
lagde den over smørboksen, satte den fast med ståltråd,
gjorde posen mere våd og varmede den lidt med ild
for at forbedre lyden.
Så gik han ned på Estácio-pladsen.
Bide gik derned med Deixa Falar,
og sådan opfandt han surdoen.
De kaldte på mig
Her er jeg Hvad foregår der?
De kaldte på mig
Her er jeg Hvad foregår der?
Jeg kom derfra
Da jeg var lille
Jeg kom derfra Da jeg var lille…
-Jeg elsker samba. -Det kan du sige igen!
-Det kan du sige igen. -Lad os prøve igen.
Vi stoler kun på samba-folk.
-Kun dem kan man stole på. -Ingen andre er pålidelige.
Samba er det bedste i Brasilien.
Og vores land kan ikke vinde, hvis samba forsvinder.
Jeg er samba…
Vores band, Os Sete Modernos do Samba, optrådte i Mexico.
Det var også kendt på spansk som Los Siete Diablos de la Batucada.
Jeg er samba
Jeg er født i Rio de Janeiro
Jeg bringer glæde Til millioner af hjerter
Der er Jovelina Pérola Negra, Jackson do Pandeiro,
Wilson Batista og ikke mindst Jair Rodrigues
og mange andre sambamestre.
Hiphop var der, længe før vi kom til.
Den bittersøde frugt, vi kalder rap,
voksede på et stort træ.
Hvis man undersøger dens rødder,
finder man samba.
Jeg er samba…
Samba er noget helt specielt.
Den kan nå steder, ingen levende væsner har været.
For eksempel, i 1997
blev sambasangen "Ô Coisinha Tão Bonitinha do Pai"
valgt til at vække Sojourner-roveren på dens rummission.
Før alle andre kosmonauter rørte vores samba jorden på Mars.
Er du ikke fars lille skat?
Sambafolk har altid været avantgarde, ægte banebrydere.
Med al deres vægt kunne de stadig gøre det let.
Et eksempel er Johnny Alfs klaver og stemme.
Du ved godt At jeg er en god fyr
Tom Jobim kaldte ham "GeniAlf",
og han betragtes af mange som bossanovaens sande far.
Han påvirkede musikere som Elis Regina og Wilson Simonal.
Blød stemme.
Fik du den?
Nu tænker jeg på det som en film, Nave.
Albummet er opbygget, så det fortæller en historie.
Det slog mig, at Principia handler om hans drøm.
-Ikke? -Mand…
Damiens sang er, når han vågner, "A Ordem Natural das Coisas",
som at sige "Godmorgen."
Han tager tidligt på arbejde.
Pludselig, da han tager på arbejde,
løber konen ud og siger farvel. "Pequenas Alegrias da Vida Adulta."
Seriøst, mand?
Vi skal være forsigtige Når vi er på trapezen.
Selv hvis nutidens desperation tynger os
Hvis "Synes godt om" opmuntrer til had I dette tilfælde
Er budskabet om sund fornuft enkelt
KOMPONIST
Hvis vi holder sammen, går det. Vi er flere end dem.
Vi skal bare holde sammen.
"Pequenas Alegrias da Vida Adulta" har en hemmelighed, afsløret af Oga Mendonça.
Han grinede og sagde: "Sangen har brug for en sovs,
som rap ikke bruger nok, samba-rock."
Fødestedet for denne samba er et lille stykke af Afrika
i den skøre by São Paulo, bedre kendt som Nordsiden.
Er jeg provinsiel? Fandeme nej.
Her fandt den første optagelse, som førte samba og rap sammen,
officielt sted, med The Brothers Rap.
Da Cor do Pagode introducerede
En rap for den næste generation
For jeg skrev den her rap Som er lidt underlig
Med en bankende tamburin og en cavaquinhos akkorder
Gennem årene har andre kunstnere prøvet saucen,
som Athaliba e a Firma, Rappin Hood,
Marcelo D2, Quinto Andar og Racionais MC's, blandt andre.
De udtyndede gradvist det amerikanske
og beviste, at det er umuligt at værdsætte den brasilianske smeltedigel
uden at blive påvirket af den lokale ånd.
Jeg er ambitiøs, så jeg vil gå et skridt videre,
og som bevægelsen vokser, bør vi glemme de to stilarter
og gøre plads til en ny genre,
et nyt kunstnerisk sprog, som jeg kalder "neo-samba" i AmarElo.
"Alvorada no Morro" af Cartola, "Sonho Meu" af Dona Ivone Lara,
"Bandeira da Fé" af Luiz Carlos da Vila
og den berømte "Trem das Onze" af vores elskede Adoniran Barbosa,
maler perfekte billeder og er pålidelige historiske dokumenter,
der rammer så hårdt som rapsange,
men i en anden sammenhæng.
Derfor vil der altid være partideiros.
Og versene, selv improviserede,
skal afspejle sandheden i hver enkelt sjæl.
Ved du, hvad jeg elsker ved sambafolk?
De glemmer aldrig de små glæder i voksenlivet.
Jeg vil gøre alt for hende
Kæmpe alle kampe
For de små glæder i voksenlivet
Jeg vil
Jeg vil stå forrest som en kriger
Selv hvis jeg skal bekæmpe hele planeten
Eller løbe et maraton og vinde
Jeg råber: "Det er for dig, skat!"
Jeg vil gøre alt for hende
Kæmpe alle kampe
For de små glæder i voksenlivet
Jeg vil
Jeg vil stå forrest som en kriger
Selv hvis jeg skal bekæmpe hele planeten
Eller løbe et maraton og vinde
Jeg råber: "Det er for dig, skat!"
-Det er godt. -Ja.
-Godt. -Smukt!
-Det var pærelet.
-Den var god. -Det klinger godt.
-Sejt, ikke? -Fandens godt.
-Rigtig godt. -Tryk på Ctrl + S
og red det lort, for guds skyld.
Tænk, hvis det hele forsvandt.
-Skal vi? -En, to, tre og…
Nu!
Spil, som om du mener det.
Har du den?
Jeg føler mig af og til som en fotograf, men ikke en almindelig en.
Jeg føler mig som broren i Manoel de Barros' digt,
som kalder sig selv "Det usynliges fotograf."
For mig er det at skrive som at være velsignet med tidsrejser.
Jeg kan være her lige nu,
men jeg kan også besøge fortiden og fremtiden
og opleve de følelser.
Jeg lærte det, da jeg så min mor arbejde med jorden.
Efter jeg læste, hvad det betød for Mandela at have køkkenhaven i fængslet,
blev jeg rørt over at indse, at så mange smukke tanker
kunne være indkapslet i et frø.
Det var min mor Jacira og Nelson Mandela,
der lærte mig at respektere tiden og følge livets cyklus.
Årevis med intens øvelse fik mig til at føle mig hel som menneske.
Intet i verden kunne være smukkere
Af hele mit hjerte
Fra det dybeste hjørne af min kerne
Til denne ødelagte verden
Mine ord er som et kærestebrev
Børn, grin, vinduer
Flirt, fletninger, gul bomuld
De røde nuancer af tagsten Gnisten knitrer
Som at være i et maleri
Håbet maler sig selv i akvarelfarver
Hvid støj fra radioen Fra TV og sæbeoperaer
Et spor af bier Fårenes mumlen
I dine ører Og livet går videre
På brosten Frygtløs arbejder
Impulsiv chauffør Hvor det hele starter
Vinden dæmper hastigheden For hver eklektisk ny lyd
Pladespillere snurrer klassikerne Smukt absurd
Kvælende metropol
De er nekropoler Rører aldrig hinanden
Så de kolliderer med nogens drøm
Søndagsmordere
Sætter alt det smukke på pause
Alle, der føler det samme Er også min ven
Jeg mener det af hele mit hjerte
Fra det dybeste hjørne af min kerne
Til denne ødelagte verden
Mine ord er som et kærestebrev
Af hele mit hjerte
Jeg mener det af hele mit hjerte
Fra det dybeste hjørne af min kerne
Til denne ødelagte verden…
Jeg har altid hængt ud i pladebutikker.
Jeg ledte efter plader i timevis med de få penge, jeg havde.
Ingen plads til fejl.
Jeg læste specifikationerne på bagsiden
og fandt på en simpel, effektiv metode.
Hvis der stod et bestemt navn, købte jeg pladen uden bekymring.
Hans navn blev en godkendelse. Han var min skytsengel for musik.
Jeg begyndte at samle på plader af den store musiker.
En dag tog jeg ud for at se mine brødre spille på Brasilintime-festivalen,
hvor rap-dj's og trommeslagere spillede sammen.
Kun de slemme drenge.
Mine damer og herrer…
Det er min fornøjelse, min ære
og en drøm om at præsentere
én af de bedste trommeslagere i brasiliansk historie.
Wilson das Neves!
TROMMESLAGER OG KOMPONIST
Jeg stod øverst og ænsede ikke de andre.
Jeg så kun den skaldede mand sidde og se skarp ud, mens han trommede.
Mange år senere blev jeg inviteret med i et projekt,
hvor jeg kunne vælge en kunstner at optræde med.
Enhver kunstner. Jeg var sikker. Jeg huskede straks navnet fra omslaget.
Men hvad kunne jeg tilbyde en, som havde indspillet med de helt store?
Jeg måtte snyde.
Jeg skrev en sang bestående af fraser fra sange, han havde indspillet.
En hyldest.
Sådan endte jeg ansigt til ansigt med uhyret i eget kød.
Og vi skiltes aldrig.
Heldige mig!
Så tak, hr. Wilson For din hellige musik
Leninha ville have, at jeg hørte sangen. Det gør jeg kun, når jeg indspiller.
Jeg glemmer dem næste dag.
-Jeg husker ikke, hvad jeg spiser. -Og Wilson das Neves?
Min ven, Wilson, ja.
Vi havde rejst rundt og arbejdet sammen.
-Skrev han melodien? -Ja.
Hold da kæft!
-Så bør jeg høre den. -Bare rolig.
Jeg burde have hørt den.
I lang tid kæmpede vi for at sejre som en relevant kunstform.
Det har vi opbygget i nogle år, omkring ti år. Forstår du?
I det sidste årti, selv lidt inden da,
havde vi intet at bevise for nogen.
Men vores kunst er i konstant udvikling.
Vi har udviklet et slags udtryk,
der definerer konturerne for brasiliansk rapmusik.
Når du har en ven, har du alt
Ve den, som generer os.
Jeg har været vild med idéen i fem år.
Før det blev så slemt, indså jeg,
at vi måtte have noget at holde fast i.
Der er visse værdier, som skal fastsættes,
som vigtigheden af at tro.
Den her vil ødelægge mig!
Det er som at rappelle Man dør uden rebet
AVUÁ-MODESHOWET - 2017
Chiller Selv med mørket rundt om hjørnet
Jeg havde nær glemt det.
Jeg designer tøj nu og da, og vi holder modeshows.
Det var sent, og jeg arbejdede på tøj til vores næste show på SPFW.
Sidste gang gik det helt fantastisk.
Vi gav en stor hyldest til samba på den vigtigste catwalk i Brasilien
med min mor, fru Jacira, Fabiana Cozza og Wilson das Neves.
Mine damer og herrer, Wilson das Neves. Samba i kødet!
Det føles skønt at give folk, man beundrer, blomster,
mens de stadig kan dufte dem.
Der kom et opkald den aften, mens jeg arbejdede.
Min kone tog telefonen og så pludselig alvorlig ud.
Jeg tog røret, og min ven Margarete gav mig den triste nyhed.
Vores elskede mester, Wilson das Neves,
var ikke længere blandt os.
Jeg græd i dagevis.
Men min sorg blev afkortet af et sjovt minde.
Jeg huskede, at han havde sagt:
"Kun skurke dør, søn!"
Og som altid havde Wilson fuldstændig ret,
Et par måneder senere kunne jeg tage en kassette, han havde sendt mig,
og lytte til den uden at græde.
Jeg lyttede til hans melodier konstant.
Thiago Jamelão og jeg tog hen i studiet og forsøgte at harmonisere dem.
Da vi var i studiet,
havde vi et drømmeagtigt øjeblik, hvor vi testede akkorder i lang tid,
og da jeg vågnede, havde vi en perfekt rund cyklus.
Hans musik fyldte studiet,
og hans tilstedeværelse var så stærk som altid.
Jeg smilede, mens jeg tænkte:
"Når du har en ven, har du alt."
Når du har en ven, har du alt
Hvis brønden fortærer dig Redder han dig fra bunden
Følelsen er så fantastisk At al stress virker let at overvinde
Det er et sikkert sted Når alt bliver for skørt
Når du har en ven, har du alt
Når kugler flyver, bliver de til et skjold
Jeg er klar til alt Seriøst, når som helst
En skulder at græde ved efter Armageddon
At være brødre som Gil og Caetano
Det er sjældent i denne skøre verden
Jeg har haft så mange problemer
Men jeg kom tilbage Og jeg fortsætter
Det er som barokkens rokokostil Da Aleijadinho var konge
Gudernes gave, så mange grin
Som i katekismus
Jeg har spurgt Oxalá og Vor Frue
Hey, hvilken etage bor du på nu? Jeg besøger dig en dag
Det er mine yndlingsvers.
Så hr. Wilson døde.
Så jeg spørger: "Hvilken etage bor du på nu?"
Mine yndlingsdele indtil nu…
Da jeg gennemgik alt det, tænkte jeg på Oswald de Andrade,
en anden modernist.
I sit antropofagiske manifest sagde han præcis det.
"Kun andre mennesker interesserer mig."
Der er trods alt ingen mening i vores eksistens uden andre.
Det vidste Samba fra starten.
2. AKT - VANDING
Jaime de Almeida, Flamengo-kaptajn. Fem gange mester med sit hold.
Under en af hans øvelser
fik Jaimes familie et forslag af en af klubbens managers.
Han foreslog, at en af Jaimes lillesøstre kunne arbejde som stuepige i hans hus.
Mange år senere, i et interview, fortalte den lille pige historien således:
"Vi havde lige mistet vores far."
"Jeg passede børn for rige kvinder."
"Sorte børn begynder at arbejde tidligt."
"En manager fra Flamengo tilbød mig et job i sit hus
som stuepige og sådan én, der bliver hjemmets kæledyr."
"Jeg kæmpede så meget imod, at de måtte hente mig igen."
Den lille pige voksede op og læste filosofi og historie
og blev en vigtig tænker og en inspiration for vores tids usædvanlige mennesker
med sine smukke og stærke idéer.
Hun hedder Lélia Gonzalez.
Egypterne var et sort folk.
Den egyptiske civilisation,
den første civilisation nogensinde på Jorden,
videregav al viden til den såkaldte vestlige civilisation.
PANAMAS FOLK… USA'S INVASION AF…
Jeg føler mig altid akavet, fordi…
…det føles, som om
jeg skal repræsentere sort feminisme.
Og hvorfor er det, at I her i Brasilien, ser på Amerikas Forenede Stater?
Jeg forstår det ikke.
Jeg har nok lært mere af Lélia Gonzalez, end I nogensinde lærer af mig.
For Lélia Gonzales
var det sorte menneskers bidrag, som skabte den brasilianske kultur.
Derfor taler vi ikke portugisisk her. Vi taler pretogisisk.
Mange ser Lélia som en pioner inden for intersektionalitetsstudier,
og hvordan sociale identiteter overlapper
og har at gøre med strukturel undertrykkelse.
En teori, som først for nylig blev populær i vores samfund.
Vi skal kæmpe, kammerater,
og sætte en stopper for udnyttelse og undertrykkelse i vores land.
Brasilien er ikke et racedemokrati.
Det bliver først et rigtigt racedemokrati,
når vores land er et demokrati.
Undertrykkelsen af sorte kvinder er endnu værre,
fordi den handler om køn, klasse og race.
Det er tredobbelt diskrimination.
I byens næsten 450 år lange historie
er kun to kvinder i São Paulo blevet valgt til statsforsamlingen.
Den første kvinde, der blev valgt, var Theodosina Ribeiro,
og den anden er en sambakvinde,
som også optrådte i Operahuset i São Paulo i 1975,
rappens gudmoder, Leci Brandão.
En ny leder rejser sig
På Pau da Bandeira-bakken
En ny leder rejser sig
På Pau da Bandeira-bakken
Lad mig høre jer klappe!
Som jeg ser det, var Lecis præstation så modig,
som da hun blev den første kvindelige komponist for Mangueira.
Den første reaktion var ret forudsigelig.
En pige ville være én af de traditionelle Mangueira-komponister.
Ingen kvinde havde nogensinde banket på deres dør.
Da jeg gjorde det, fik jeg forklaret mig og overbevist de fornemme herrer.
Candeia grundlagde fritidsklubben for sort kunst og Quilombo-sambaskolen.
Det var ikke bare en sambaskole.
Som navnet antyder,
forsvarede Quilombo frihed ved at lede i mange år,
både med vers, som samba-enredoet "Ao Povo em Forma de Arte,"
og med prosa, ved at åbne for organiske intellektuelle
som mestrene Elton Medeiros, Paulinho da Viola,
Wilson Moreira og Nei Lopes.
Det virkede som en sand skole for populærkultur.
Professor Lélia Gonzalez var også en mester på skolen.
Lélia tilbød Candeia en plads i sin gamle spand
for at tage med på en vigtig tur til São Paulo.
Candeia havde allerede dårligt helbred,
så han kunne ikke komme med.
Bilen svigtede hende også, da den brød sammen på vejen.
LUFTHAVN
Det forhindrede ikke Lélia Gonzalez i at komme
og repræsentere Candeia og Quilombo.
Destinationen var trappen foran bygningen.
Hun var med til den første demonstration
for en organisation, som forandrede historien.
Det var grundlæggelsen af "Movimento Negro Unificado."
Men der er mere at sige her.
40 år før demonstrationen foran Operahuset, i 1938,
var en fejring af 50-året for ophævelsen af slaveriet,
organiseret af medlemmer af den brasilianske sorte front,
også planlagt foran Operahuset.
Den fandt desværre aldrig sted.
På trods af alle anstrengelser
af lederen af kulturministeriet, Mário de Andrade,
vores yndlingsmodernist.
At vi kan stå på dette sted,
som blev nægtet vores forfædre,
skyldes sved og blod fra folk på vejen.
Under militærdiktaturet var der folk, som var modige nok til at rejse sig
mod den brasilianske stat og dens morderiske racisme
og sige, at landet måtte anerkende
de farvede menneskers rolle i brasilianske samfund.
Nogle af folkene her i dag
stod også foran Operahuset i 1978 og kæmpede mod racisme.
Det er en magisk tid for mig, fordi I er her.
Fordi vores tilstedeværelse er en historisk præstation.
Jeg vil gerne bede dem om at rejse sig.
Vores brødre og søstre fra MNU.
På disse trapper,
herfra i São Paulo til hele Brasilien,
vil Movimento Negro Unificado fortsætte sin kamp.
Mange tak.
Uden jeres drømme, uden jeres kampe
ville intet af dette være muligt.
Jeg tilegner dem den næste sang.
Min Luanda-hud Aruanda-lobby
Som T'challa, Wakanda Sort mambagift
En masse bandolierer Hvad er reglerne her?
I aften vil I se mere blod End i Hotel Rwanda
Æraen startede vildt
Panter på fri fod viser sine kløer
Jeg tog natten med som camouflage
Jeg hævner mig over smerten For dem, som gearene smadrede
Du er et kup, jeg er Sabotage
Mystiker Tusind orishaer i et panteon
Modig, jeg dræber nybyggerne De dør som en Tsavo-løve
Jeg går dybt, ja Hold mig aldrig tilbage, det er værre
Monster, kranie, Vibranium Jeg hakker dig i 12 stykker
Et lyn som Usain Bolt 10.000 volt
Bifald fra mine forfædre, lyt Ta-Nehisi uden trænere
Hukommelsen er lang, temperamentet er kort
Ifølge rygtet er jeg tilbage som en AK
Med beslutsomhed Følsomhed og chill, mand
Hvis det bliver hårdt Kommer vi tilbage
-Som en sort panter -Jeg er tilbage
Som en sort panter
Med beslutsomhed Følsomhed og chill, mand
Hvis det bliver hårdt Kommer vi tilbage
-Som en sort panter -Jeg er tilbage
Som en sort panter
Nu på mit tag er hun Dora Milaje
Spirer på basen Meget Nicki Minaj-y, det er et mirage
Mirage Jet flyver højt
Mr. Spock er bomben Green Lantern, jeg er meget statisk
For et nyt Rødt Hav, krydser igen
For at folk ser konger i spejle Skaber min pen
Wu-Tang Street Superman, mere teknologi
Symbolsk som en guide i de kølige nætter
Jeg knuser drenge, der håner sort kultur
En Kasparov-ristning, kammerat Og skriver checks
Jeg står imod slavemestrene En indie på mit eget spor
Jeg er skarp, respekter min timing Vær ikke sådan en møgunge
Hvis du kommer som Stan Lee Som Spike Lee, Bruce Lee
Jeg tager Brasilien som Mauricio Kubrusly
Som Solanges A Seat at the Table Sort eller mørkhudet?
I tvivl, så ring til hendes prinsesse
Selvkendskab, selvhjælp, tidens strøm
Som prøver, som Buddha
Kærlighed, der fylder tusind bøger som Gabo eller Neruda
Den, som er gift med stormen, tænker ikke på paraplyer, vel?
Med beslutsomhed Følsomhed og chill, mand
Hvis det bliver hårdt Kommer vi tilbage
Denne aften bliver i vores hjerter.
Nemlig, mand.
For at minde os om, at frihed ikke er permanent.
Vi skal altid kæmpe for den.
Og vi fortsætter kampen for den.
Som en traktor. Af vejen!
Med beslutsomhed Følsomhed og chill, mand
Hvis det bliver hårdt Kommer vi tilbage
-Som en sort panter -Jeg er tilbage
Som en sort panter
Et symbols kraft.
Hvad gjorde de fyre og piger?
De vidste ikke, hvad der kunne ske i et diktatur i et land,
der dræber sorte uden at blinke.
Næste dag kunne de være blevet fængslet, eller værre, dræbt.
Men de kæmpede sig gennem frygten
og stod på trappen for at skabe et stærkt symbol på kamp
og forening mod racisme.
For militæret var anti-racisme direkte forbundet med kommunisme.
Simonal endte selv i DOPS for sin hyldest til Martin Luther King, Jr.
Med jeres tilladelse vil jeg gerne synge en sang.
Den er dedikeret min søn
i håbet om, at han i fremtiden,
aldrig får de problemer, jeg har haft
og nogle gange stadig har
på trods af, at jeg er den, jeg er.
Ja, jeg har mørk hud
Min bror af samme farve
Jeg beder dig om at kæmpe
Ja, du skal kæmpe lidt længere
Kampen er næsten forbi
For alle sorte, som forsvinder
Kommer en anden sort person
Som kæmper og bløder Eller måske ikke
En sang kan nå langt, min bror
Lyt til min stemme, ja
Kæmp for os
Den sorteste kamp…
Men der kom meget ud af det. Det irriterer mig, for det ikke er nyt.
Fra det øjeblik afrikanere begyndte at blive bortført
og smidt i et ukendt land,
skulle de genoverveje deres model for kollektiv organisation.
For eksempel religiøse broderskaber i 1600-tallet.
Sorte organiserer sig og indsamler lidt penge,
køber hinanden fri, og sådan gjorde de det.
De opbyggede et samfund for gensidig velfærd.
Aristocrata var en klub, som blev bygget af sorte.
Men den diskriminerede ikke, som hvide folk gjorde,
når de ikke lod sorte at bruge poolen.
Alle på stedet kunne hygge sig.
Hvis vi tager de religiøse broderskaber og det, Aristocrata-folkene lavede,
hvor ender vi så? I vores forældres generation.
-Har du været her før? -Første gang.
For pokker, nu føles det virkeligt.
-Første gang. -Har du aldrig været her?
Ikke engang for at tage billeder.
-Mand. Ikke engang som turist? -Nej.
Ja…
Fra nu af er det vores.
Jeg er en mørkhudet brasiliansk knægt.
Og vi er nødt til at fortsætte kampen.
Så hver generation slår hårdere.
Når sorte bliver kaldt aber, kigger folk for at se deres reaktion.
Men vi bør spørge den hvide: "Hvorfor gør du det efter 500 år?"
Jeg er intet mål for racister, men deres mareridt.
Jeg har snydt døden Jeg ved, hvor jeg skal hen
Det var ikke held Jeg er, hvor jeg altid ville være
Jeg stoler ikke på nogen.
-Og slet ikke på en Po-po -Fuck politiet
Penge i min lomme Min puls er frossen
Lige før showet
Længe før slaget
Jeg var sammen med mine brødre Før det hele blev stort
Jeg har snydt døden Jeg ved, hvor jeg skal hen
-Det var ikke held -Okay
Uendelig nag
Troen giver genlyd som en katedral
Hellig som Toraen Dødelig som en kobra
En grådig haj for orientalsk viden
Min sang gør Atlanten Til en kvantepartikel
-Find mig i alle storme -Forfædres stemmer
Mod kan ikke måles i fredstid
-Jesus 2.0-stil -Mand, Jesus 2.0
Jeg går på vandet af glemslens sorg Væk fra reglerne, som pålægges
Jeg var intet I dag er jeg uendelig
Det føles som opfindelsen af nul
Ikke indbildsk, bare overbevisende
Se, hvad rim gør på gaden
Fra freebase til beats i mapper Verden hader os
Mine rødder flyver med lysets hastighed Pingpong
Stop det lort, nok Min rastahjerne fejrer
Yin og yang balancerede
Som en filmskaber leder jeg efter hullet
Sigt efter hovedet En Kim Jong-mester
Jeg beslutter Om du har med King at gøre
Eller Kong
Som aztekisk guld kom jeg fra et øde liv Alt var Sahara
Overflod er målet, som Mekka
Jeg er Thomas Sankara Jeg konfronterer
Som en nyfødt pakket i en fisse
En blanding af Vivara, Guevara, Lebara
Min pen pisser på "hvid historie"
Og verden råber Stop ikke, stop ikke
Nok karavelfetish
Virkelighedssnak, stop Sæt det i perspektiv
Jeg smadrer det De kalder det et koncept
Jeg kommer med Shivas hånd
Gud taler gennem mine brødre
Jeg sigter og dræber Klu
Kun dem, der snød døden nordpå Ved, at det ikke var held, men Eshu
Jeg tog et jakkesæt på for at forvirre
Underordnet eller undergravende?
Alt var et helvede Jeg vendte det om
Målet er evighed, uendelighed
3. AKT - HØST
Vores mødre og kvinder i kvarteret, ældre sorte damer, sagde til os:
"Sorte skal være ti gange bedre for at blive set som ligeværdige."
Jeg tror, det er rigtigt, og vi skal læse ti gange hårdere,
fordi det er et minefelt, hvor vores liv er værdiløst.
Sorgen over ens lig varer i kortere tid.
Hvis man dummer sig, hvilket kan ske for enhver,
er folk mindre tilgivende, hvis man har en sort krop.
Da indflydelsesrige kunstnere, inspireret af fransk futurisme,
introducerede modernismen i vores område,
kom sorte intellektuelle i Frankrig
med et kæmpe bidrag til menneskehedens historie
med et ord på fem bogstaver, som kan bruges til at fornærme
og til at vise kærlighed.
Men hovedformålet er at udtrykke stolthed.
Ordet er "neger".
Og al den ideologi, det fanger i dets variationer.
Negre eller "Sorte". Man kan skrive det med fed skrift.
Herovre var behovet for at forvandle tragedier til magt lige så vigtigt.
Et af de bedste eksempler på denne drøm var Abdias do Nascimento.
Især, da han grundlagde Det sorte folks eksperimentelle teater,
der åbnede for nye muligheder for at styrke den afrobrasilianske kultur.
Engang, da han var i udlandet, så Abdias et teaterstykke,
hvor hovedpersonen blev spillet af en hvid mand med sortmalet ansigt.
Han besluttede sig for at starte et teaterkompagni for sorte
for at bekæmpe racisme.
Jeg kan huske…
…antallet af mennesker,
som kom og fortalte mig…
SKUESPILLER OG AKTIVIST
…at jeg ikke burde gøre det.
At jeg ikke burde bruge "Sort" i navnet,
fordi det ville få initiativet til
at mislykkes, før det var startet.
I den forbindelse
var jeg…
…fast besluttet på…
…at det skulle være "sort" teater.
Det sorte folks teater.
Skuespiller, kunstner, digter, forfatter, dramatiker,
professor og politiker.
Han opsatte endda stykker i Carandiru-fængslet
med indsatte i rollerne.
Abdias do Nascimento var alt det
uden at opgive sit aktivistarbejde for sorte menneskers rettigheder.
I sin kunst hyldede han folk som Luís Gama,
en abolitionist og advokat.
En sand futurist, der kunne betragtes som en forløber for Negritude,
mange årtier før ordet nåede vores kyster.
Som Candeia og Lélia Gonzalez gjorde med Quilombo,
brugte Abdias kunst til at ophøje vores kultur
og presse den ud over underholdning, så den blev et stærkt politisk redskab.
Det sorte folks eksperimentelle teater introducerede også verden for
en stjerne af høj kaliber, Ruth de Souza.
Når jeg tænker på Ruth de Souza,
indser jeg, at hvis hendes talenter var blevet udnyttet fuldt ud
som den store skuespillerinde, hun er,
så var hun let blevet den bedste skuespillerinde på brasiliansk tv,
og hun er mest på tv nu, men hun har også lavet film.
Ruth de Souza var den første sorte kvinde i brasiliansk teater,
den første skuespillerinde med store roller på brasiliansk tv
og den første sorte kvinde i biografen.
Hun modtog et legat og studerede på Howard og Harvard.
Hun var den første, som blev nomineret til en Gylden Løve
på filmfestivalen i Venedig.
Hvis det ikke er avantgarde, ved jeg ikke, hvad der er det.
Vi havde ikke penge til at opsætte Kejser Jones, mit første stykke.
Vi havde hverken penge eller et teater.
Og jeg sagde uden at tænke over det: "Lad os bede om Operahuset."
Det var så smukt.
Vi mødtes med borgmesteren, og han gav os den 25. maj,
faktisk den 8. maj, krigens afslutning.
Den dag, krigen endte.
Det var bevægende for mig. Der var fyrværkeri udenfor,
og jeg sagde, at de fejrede min første rolle.
Med troen fra dem, der ser på
Fra spillerbænken
Målet, vi havde mest brug for
SANGER
Bolden ramte stolpen
"Ismália" var oprindeligt beregnet til at samle to giganter i vores teater,
Ruth de Souza og Fernanda Montenegro, i en duet.
Men desværre døde fru Ruth de Souza, mens vi var på turné i Europa,
nogle uger før vi skulle indspille.
Vores drømme er ikke Fri for forhindringer…
Skuespillerinden Ruth de Souza blev begravet i dag i Rio de Janeiro.
Hun var den første sorte skuespillerinde, der optrådte i Rio de Janeiros Operahus.
Hvide menneskers lykke er fuldendt
Sorte menneskers lykke
Rammer forbi…
Ingen gik ind i studiet og sagde: "Sådan gør vi."
Forstår du? Det var en eksperimentel proces.
Nave og jeg har arbejdet sammen i 12 år.
Du har finpudset beatet.
Det var allerede fantastisk. Halvdelen af mit arbejde var udført.
Du er beskeden. Det er meget stærkere nu.
Du har opdelt det for at tilføje det andet beat.
Efter 12 år har vi endelig tekniske og økonomiske midler
til at sige: "Marlon spiller trombonedelen."
Det er så vildt, og Marcos Valle slutter sig pludselig til.
Man tænker: "Hold kæft, Fernanda Montenegro er her."
Hun spillede Vor Frue i En Hunds Vilje, og hun er med i projektet.
Hej. Så godt at se dig.
-Hvordan går det? -To kys.
Fru Fernandas solide optræden med "Ismália"
trøster os, når vi står ved afgrunden,
som vi af og til overbevises til at tro er vores skæbne.
Jeg elsker digtet. Det er så dybt og stort.
Jeg valgte at indspille det nu,
fordi det passer godt til vores tid.
Det er rigtigt. Det er der, vi er.
Hvis du er gået vred op i tårnet, drømmer du ikke.
-Det er en ære. -Også for mig, det skal du vide.
Lad os håbe, at det er så smukt i virkeligheden.
Ligesom teksten.
Et lands lortehul Lige det, medierne elsker
Gav os fiasko
Og kræver medaljer Af løbere med knoglebrud
Stukket i ryggen Parteret af gebyrer og normer
Men vi bedøver os selv og siger En dag vil alting være okay
Et eksamensbevis frigiver Min farve er ingen uniform
#BlackLivesMatter, bravo
Men efter 80 kugler
Ser man endelig forskellen På lys hud og målhud
-Og skytten bar uniform -Endnu engang
-Anklagerne var der ikke -Ondskabsfulde
For et sort lig er som en hitsingle
Alle kan se det Men lortet opfattes ikke
Jeg kiggede ind i spejlet Icarus så på mig
Pas på Flyv ikke for tæt på solen
De kan ikke klare din frihed
Du kunne blive konge Gribbe vil se dig som en junkie
For at sige: "Hvad sagde jeg?" Men vi er alle
Ismália
Ville nå op i himlen Endte på jorden
Alle sorte mennesker er Ismália
-Ismália -Ismália
Ville nå op i himlen Endte på jorden
Kidnap dem først
Berøv dem, lyv om dem
Nægt dem en Gud Fornærm, adskil dem
Hvis en af drømmene tør løbe Så stop den
Og lad dem skændes Mens kugler skærer igennem dem
Mand, desværre Steder, hvor solen føles varmere
"At dræbe" betyder stadig At fylde endnu en barnekiste.
Ville være stjerne Blev en idiots medalje
Som tilfældigvis har samme farve der dræbte deres forfædre
Første løncheck To politiuniformer
Tre sorte børn på bagsædet Samme farve som de fire Racionais
Fem afbrudte liv Guld- og bronzedrenge
Skud, skud, skud Den lille dreng blev skudt 111 gange
-Og skytten bar uniform -Ismália
De, der pegede fingre Var der ikke engang
Sorte mennesker opløses Med den skarpe vision hos dem
Som har alt andet end farve I en verden, hvor farve betyder mest
Når Ismália blev vred
Gik hun op i tårnet og drømte
Hun så månen på himlen
Endnu en måne i havet
I drømmen, hvor hun forsvandt
Badede hun i måneskin
Hun ville klatre op i himlen
Hun ville gå ned til havet
I sin egen rablen
I tårnet begyndte hun at synge
Hun var tæt på himlen
Hun var langt fra havet
Og som en engel hang hun
Med vinger at flyve med
Hun ville have månen fra himlen
Hun ville have månen fra havet
Vingerne, Gud gav hende
De flagrede bredt
Hendes sjæl klatrede op i himlen
Hendes lig faldt ned til havet
Kunstnerne fra bakkerne blev efterfulgt med alle midler.
Den brasilianske stat tilføjede hurtigt i sin lovgivning
et effektivt middel til at dæmpe vores folks kulturelle rigdom
gennem et retsinstrument, den såkaldte Hjemløshedslov.
Den blev brugt til at fængsle samba- og capoeira-kunstnere
og slå ned på Candomblé og Umbanda.
Jeg blev engang anholdt for at holde en tamburin.
Jeg spillede ikke engang. Og jeg blev anholdt.
Kan du huske årtiet?
Det var i 1941.
Dengang tillod politichefen ikke instrumenter med spændestænger.
Han sagde, at negre kunne bruge dem som våben.
Og den samme Hjemløshedslov
blev brugt til at fængsle sexarbejdere og retsforfølge transmennesker,
og loven gælder stadig.
Jeg bliver hjemløs
DET ER MISBRUG AT FÆNGSLE ARBEJDSLØSE BORGERE
HJEMLØSHEDSLOVEN: EN FALSK IDÉ OM EFFEKTIVT POLITI
OPTAGELSE AF "AMARELO"
-Favela-folk går ikke rundt. -I er i vores hjem.
Tænk, hvis I udfører en operation, når vi optager en musikvideo,
og Emicida fanges i krydsilden?
Det går helt galt.
Du er så høj!
Jeg tror, at vi samler vores sager.
Det, jeg tror, at vi gør,
er at fjerne tågen,
så vi ser vores kampe hver for sig.
Man kan ikke kæmpe halvhjertet.
Så snart man begynder at reflektere over køn
og reflektere over klasse og race,
kan man gøre det på to måder.
Man kan være hyklerisk og kun tænke på sig selv.
Eller man kan sige: "Vi ønsker det for os og alle andre."
-Er jeg med i den del? -Ja.
Dig og mig.
Når vi mødes, bemærker vi, at vores historier er ens,
og at det er fjollet at være i adskilte bevægelser.
Jeg ville fordoble en af Emicidas linjer.
Det er sejt.
Den her, se.
Han udfordrer mig, som om jeg er ny. Jeg er rapper, okay?
Jeg deltog i et arrangement, der hed Skabernes Hus.
Han gjorde noget fedt med den sang,
så jeg fik gåsehud.
Han fik en transpige til
at gå ind og synge den, og hun gik fuldstændig amok.
Hun gik alene ud på catwalken og sang.
Hun standsede, så på folk og gentog…
Sidste år døde jeg!
Men ikke i år!
Det ramte mig hårdt.
Jeg begyndte at lytte til Belchior og tænkte: "Hvorfor indså jeg det ikke?"
Ligesom et prisme nedbryder hvidt lys til mange farver,
vil jeg i AmarElo nedbryde fordomme til mange andre muligheder.
På den måde fortæller vi vores brødre og søstre på gaden,
at de ikke må give op.
Den bruger kærlighedens kraft,
som er noget, alle mennesker kan gøre, til at skabe en forbindelse.
Det er, som om en portal er åbnet,
og alle de OG'er, som kom før mig, siger:
"Gå derud, min bror.
Livet er kun meningsfyldt, når vi skaber forbindelser og er sammen."
Og når jeg synger med Majur og Pabllo,
føles det, som om verden samles omkring os.
Fela Kuti sagde, at musik er et våben.
Og at brække disse kæder af had og vrede er det,
vi gør, når vi synger sangen med Belchior.
Jeg har blødt nok Og jeg har grædt nok
Sidste år døde jeg Men ikke i år
Jeg har blødt nok Og jeg har grædt nok
Sidste år døde jeg Men ikke i år
Jeg er en sjælden race Der skinner i mørket
Enestående Lige fra kvarteret
Hætte, fra toppen af bakken Mig og mine brødre
Har den i lommen Og ondskabsfuldt
Kun Gud og jeg ved Hvordan det føles intet at have, eksil
Skærer verden med rim Ville skære mine håndled
Vores liv måles af vores rigdom Vi er værdiløse
Det var intet hit Men et råb om hjælp i morges
Mand, vrede virker som en svulst Den forgifter rødderne
Hvor publikum kun vil være lykkelige
Folk har skyklapper på
Den nye trend er depression Forklædt som ferier
Min bedstemor sagde altid Det er nemt at hade djævelen
Hårdt at leve i helvede
Det, vi indser, er
At det samme rådne imperium Som ikke tog os alvorligt
Også vil have, at vi mislykkes
Kæmp imod
Jeg har blødt nok Og jeg har grædt nok
Sidste år døde jeg Men ikke i år
Jeg har blødt nok Og jeg har grædt nok
Sidste år døde jeg Men ikke i år
Lad mig tale højere end mine ar
De er bare tilbehør Bør slet ikke være her
Lad mig tale højere end mine ar
Så meget smerte tager vores stemmer Hvad er der tilbage af os?
Vandrende mål på gaden
Lad mig tale højere end mine ar
Jeg vil leve, ikke bare overleve
Hvis livet kun er overlevelse Frarøves jeg de få gode øjeblikke
Lad mig tale højere end mine ar
Den værste forbrydelse er At lade mine traumer definere mig
Så får vores fjender et trofæ Og vi lukker munden på os selv
Jeg har blødt nok Og jeg har grædt nok
Sidste år døde jeg Men ikke i år
Jeg har blødt nok Og jeg har grædt nok
Op med hænderne, Operahus! Kom så!
Jeg har blødt nok Og jeg har grædt nok
Sidste år døde jeg Men ikke i år
Jeg har blødt nok Og jeg har grædt nok
Sidste år døde jeg Men ikke i år
TRO PÅ DIN AXÉ
Operahus…
Pabllo Vittar og Majur!
Laboratório Fantasma er en fælles drøm.
Den begyndte, før vi materialiserede os på dette eksistensplan.
Wilson das Neves sagde engang til os:
"Man kan brække en cigaret over, men ikke en hel pakke."
Med det mente han:
"Hvis I holder sammen, vil I altid være stærke."
Ordene styrker det, som vi alle står for,
og når vi er stærke sammen, kan vi bekæmpe uhyrer.
Men der er en mindre detalje.
En meget lille en.
For at være helt præcis,
en mikroskopisk detalje, som snart ville gøre skade som Dante.
De første bekræftede corona-dødsfald…
Nu oppe på 10.000 dødsfald…
I Brasilien, over 60.000 dødsfald…
Det belyser sårbarheden for arbejdere,
som ikke bliver sendt hjem, mens andre holder social afstand.
Godmorgen, mand. Hvordan går det?
Jeg har ikke godt nyt.
Det bliver værre her i Brasilien.
Så vi tror, at vi må ændre planen fuldstændig.
Jeg ved ikke, hvor det ender,
men vi er allerede begyndt at aflyse koncerter,
og folk har bedt om at aflyse.
VASK HÆNDER
Driks Europaturné er også aflyst.
Og lige nu er den ved at ankomme her.
Fordi antallet af tilfælde stiger hurtigt derovre.
Vi må se, hvad der sker de næste par dage, men du skal vide, at det er svært.
Det var det. Vi ses, mand.
Her er noget meget sigende:
Det første offer for coronavirussen i Brasilien var en husholderske,
som blev smittet af sin arbejdsgiver.
Det er ret symbolsk.
Fattige bliver lettere smittet,
og den sociale kløft gør det umuligt for de fattigste,
som ofte også er farvede,
at blive raske igen. Derfor føles det håbløst.
For den gamle Yoruba er det ikke nyt.
Alt, hvad der sker nu, er sket før.
Det er en pandemi, som er forårsaget af en virus,
der har ramt mange mennesker i hele verden,
spredt frygt og usikkerhed
og låst alle inde i deres hjem,
hvor de føler sig usikre på hinanden og fremtiden.
Når man tænker nøje over, hvordan alting hænger sammen,
så kan man forudse ting,
for på én eller anden måde slutter naturen altid cirklen.
Den drejer som en plade på en pladespiller.
Vi har rejst så meget i tiden,
at jeg glemte, at jeg ville sige noget vigtigt.
For præcis et århundrede siden
bekæmpede verden den spanske influenzapandemi,
og en biograf hyrede otte musikere til at spille i lobbyen
for at bekæmpe folks frygt og få dem til at komme ind.
De otte musikere var vores egne Oito Batutas,
som senere tog verden med storm.
Er det ikke magisk at tænke på, at i sådan en tid
var samba fortvivlelsens frelser
og en ambassadør for sammenkomster, smil og kram?
Og derfor elsker jeg ordsproget:
"Med den sten, han kastede i dag,
dræbte Eshu en fugl i går."
Alle vores chancer for at løse fortidens problemer
ligger i nutiden.
Og derfor, min ven, handler det om i går.
Alt, alt, alt Alt, hvad vi har, er hinanden
Alt, alt, alt Alt, hvad vi har, er
Alt, alt, alt Alt, hvad vi har, er hinanden
Alt, alt, alt Alt, hvad vi har, er
Alt, alt, alt Alt, hvad vi har, er hinanden
Alt, alt, alt Alt, hvad vi har, er
Alt, alt, alt Alt, hvad vi har, er hinanden
Alt, alt, alt Alt, hvad vi har, er
Alt, alt, alt Alt, hvad vi har, er hinanden
Alt, alt, alt Alt, hvad vi har, er
Alt, alt, alt Alt, hvad vi har, er hinanden
Alt, alt, alt Alt, hvad vi har, er
Alt, alt, alt Alt, hvad vi har, er hinanden
Alt, alt, alt Alt, hvad vi har, er
Alt, alt, alt Alt, hvad vi har, er hinanden
Alt, alt, alt Alt, hvad vi har, er
Det markerer det, det 21. århundrede handler om,
nemlig nuet,
hvor vi giver sorte kvinder mere synlighed, styrke og opmuntring.
Vi er vidne til en blomstring af det, Ruth de Souza plantede dengang.
Tekster af: Mila Tempels