Downloaded from YTS.MX
„Zvídaví budou mít z mých závěrů radost.
Official YIFY movies site: YTS.MX
Těm, kdo mě zavrhují, nemá smysl vysvětlovat to, co už odmítli.“
Mário de Andrade – z knihy Pauliceia Desvairada, 1992
Jorubové mají starodávné pořekadlo:
„Kamenem, který Ešu hodil dneska,
zabil ptáka ze včerejška.“
Tohle přísloví je nejlepší způsob, jak vyjádřit, o co se snažím.
PŮVODNÍ DOKUMENT NETFLIX
Jdi domů a dej si na zeď můj obrázek. Jednou bych mu rád nakopal zadek.
Když má mikrofon, drží jen jeden rytmus.
Je hustej.
Vytetuju si na ruku jeho jméno.
Tenhle kámo je svůj.
Dokud je mikrofon zapnutej, nikdy nezmizí.
Jako bych tu nebyl prvně. Jako bych se vracel.
A že moje sny i boj začaly dávno předtím, než jsem se tu objevil.
Ale musíme to dát do souvislostí, aby všechno dávalo smysl.
Obraz dnešního uvažování černochů v Brazílii.
Zveme vás ke sledování.
Za prvé. Brazílie jako poslední v Americe zrušila otroctví.
13. 5. 1888 ZRUŠENÍ OTROCTVÍ
OTROCTVÍ V BRAZÍLII BYLO ZRUŠENO
Za druhé. Město São Paulo získalo své bohatství
hlavně z kávového boomu v 19. století,
jehož produkci podněcovalo otroctví.
Za třetí. Konec otroctví zanechalo na pospas milióny černochů.
Následovala „bílá“ politika, jejímž cílem bylo posílení emigrace z Evropy,
démonizace afrických a domorodých kultur
a snaha očistit nejen vzpomínku na otroctví,
ale i zdůraznit celkový přínos bělochů
k vývoji téhle země.
Od samého počátku se imperiální úřady snažily „vybělit“ černou krev,
a to ve snaze zničit jejich kulturu
a zabránit postupu na důležitá místa.
Za čtvrté. Nárůst São Paula do metropole, kterou dnes známe
jako „zemi příležitostí“…
São Paulo, hlavní město tvrdé práce,
obr z vyztuženého betonu, který každým dnem roste.
…se projevuje násilnou gentrifikací.
Mnohé oblasti, především černošské, byly dezinterpretovány.
Gala v Městské opeře!
Většina černošské populace byla vytlačena na předměstí.
Za páté. Chudí lidé z ostatních brazilských oblastí
přišli do „země příležitostí“ zkusit štěstí.
I jim se stala předměstí domovem.
Kosmopolitní a multikulturní společnost dala podnět ke zrodu předměstí São Paula.
Za šesté. V 70. letech vzniká
ve Spojených státech hip hopová kultura,
která ovlivňuje celou planetu.
Rapová hudba, break dance a graffiti
se pro mladé lidi z předměstí staly vyjadřovacím prostředkem.
Jejich místem setkání
se stává pro ně snadno dostupná oblast: historické centrum města,
přesněji řečeno stanice metra São Bento.
Za sedmé. Jejich hudba se šíří napříč zbytkem Brazílie
a přetváří se v masivní hnutí,
které upozorňuje na rasismus a sociální nerovnosti.
Přes odpor nahrávacího průmyslu
se prodávají miliony desek, které se stávají dalekosáhlým prostředkem
k propojení pracující třídy a černošských brazilských intelektuálů.
Od té doby je toto spjato s každým úspěchem dělnické třídy.
Bílí lidé nechápou okázalou módu čepic
a pestrých barev.
Za osmé. Rapová hudba
může být vnímána jako protestní platforma.
Ale je mnohem víc.
Každý chce ten rytmus napodobit.
V rámci hledání podstaty
vstupuje rapová hudba do světa brazilské populární hudby
symbolizované sambou.
Střet je to tak mocný, že oba světy navždy změní.
Poselství je zcela zřejmé: Dokážeme toho daleko víc.
Za deváté. Navzdory panujícímu rasismu tato nová kultura
emancipuje mladé lidi po celé Brazílii.
Také ekonomicky.
Díky digitálnímu prostředí mohou nezávislí umělci
dosahovat výjimečných a bezprecedentních výkonů.
- Ulice… - To jsme my!
Ulice jsme my!
Za desáté. Život je víc než jen vydělávání peněz.
Sláva není to jediné, o co tahle mládež usiluje.
Chtějí přepsat dějiny naší země.
Ještě jedna věc. Máma mi říká Leandro.
Ale všichni ostatní mě znají jako Emicida.
Jsem jedním z těch dětí.
MĚSTSKÁ OPERA V SÃO PAULU LISTOPAD 2019
Za chvíli půjdeme na pódium.
Za 50 let se ohlédneme zpět a pomyslíme si,
že dnešní večer změnil životy mnoha.
RASOVÁ ROVNOPRÁVNOST
Je to náš způsob, jak vyjádřit lidem jako my, že k nám patří.
Je naprosto nezbytné,
abychom se pohybovali v tomto prostoru, prostředí
a jiných místech, která nám naše země
v minulosti odpírala. Chápete?
Příští generace soudců, doktorů,
právníků a budoucích prezidentů
se formují právě v tuto chvíli. Vraťme jim právo snít.
Ano?
Díky moc. Přesně o tomhle album AmarElo je.
Jsme v tom spolu. Mír!
Dneska se můžu považovat za šťastlivce.
Kromě toho, že jsem velice mladý,
se cítím v bezpečí a připadám si silný.
Uvažuju nad tím,
že bůh je Brazilec, který mě provází.
Nemůžu dál trpět za to, k čemu došlo.
Dost už bylo krve, dost bylo pláče.
Vloni jsem zemřel, ovšem letos ne.
Dost už bylo krve, dost bylo pláče.
Vloni jsem zemřel, ovšem letos ne.
Mé sny létají výš než drony.
Co mě žene kupředu? Hlad.
Zničit všechno jako cyklon.
Zítřek nemůže být stejný jako včerejšek, jen s novým názvem.
Sup nás přiživuje touhou po pádu.
Když je smutek pryč, jsem o dost lepší.
Tělo, mysl, duše, ájurvéda.
Stejně jako voda umím protékat kameny.
V téhle zápletce jsem dramatik. Veškeré drama je skryté.
Vzývám tě, vylez z bahna, vždyť svět hoří.
Jdu po penězích, boží plán je na dohled.
Kapulany, katany, nirvana je cíl.
I když je to zmanipulovaná hra, prohra není volba, ne?
Debata klíčí tam, kde se otáčí vítr.
Nenechám to a nebudu ignorovat.
Chystáme se zmást ty, kteří se smáli, když jsme byli na dně.
EMICIDA: AMARELO – TO VŠECHNO KVŮLI VČEREJŠKU
Moje babička tam nikdy nevkročila. Je jí 80.
Ve středu to bude prvně.
Zahraješ mi nějakou písničku?
- Kamera už je zapnutá? - Jo!
To je na tom super.
Bude tam moje máma, tety…
i obě dcery.
Aby to viděly v jiném světle, víš?
Mnoho chlapců a dívek, kteří ve středu přijdou,
v Městské opeře nikdy nebyli.
Na místě konání záleží, mít dobrý místo je důležitý.
Tohle je velký a už je to tady.
Není to nic novýho.
Tahle akce musí uspět. Chci, aby diváci vypnuli.
„Nedovolím, aby to zapadlo na netu.“
Zařídil východ slunce!
Je zpátky!
Paní z jídelny vystupuje, autobus odjíždí.
Paní Maria už je dávno pryč.
Až pak vychází slunce.
Pavouci si v temné noci pletou pavučiny.
Udýchaní milenci v rukou Morfea.
A slunce, které vyjde až později.
Slunce vyjde až později.
Je to královská hvězda, já vím. Ale vyjde až později.
Slunce vyjde až později…
Dám ti konkrétní příklad přirozeného běhu věcí.
Slunce vychází na Sezefredo Avenue…
a zapadá na Fontalis.
Chápeš?
Protože Sezefredo Avenue leží výš.
V noci…
když se díváš z vrchu, už nevidíš tvary okolních domů.
Vidíš jen hvězdy na obloze
a světla ze všech domů v sousedství.
Paní z jídelny vystupuje, autobus odjíždí.
MC, SKUPINA THA
Paní Maria už je pryč. Až pak vyjde slunce.
Pavouci si v temné noci pletou pavučiny.
Udýchaní milenci v rukou Morfea.
A slunce, které vyjde až později.
Slunce vyjde až později.
Je to královská hvězda, já vím. Ale vyjde až později.
Slunce vyjde až později.…
MUZIKANT CARLINHOS 7 CORDAS
Bude to singl?
Na singly moc nevěřím.
Udělej to, jak uznáš za vhodný. Máš recht.
Čím lepší písnička, tím míň se hraje v rádiu.
To je fakt.
Udělám to, jak chci já, a pak je to na nich.
Mám rád…
Zeco!
Rychle! No tak!
ČERNÝ ORFEUS 1959
- Zahraj, ať vyjde slunce! - Nemůžu.
- Ale můžeš! - Neměl bych!
Žádný takový. Prostě hraj!
Zařídil východ slunce!
Páni! Přesně jako v tom filmu.
A ty v něm teď hraješ.
Album je strukturované podle snu.
Víš, jak to myslím? Ten kluk jde spát
a ve snu se mu zdá, že si všichni vzájemně pomáhají.
Je to krásný sen,
ve kterém se lidé chápou a podporují.
To je jeho sen.
Tím snem je princip přírodní filozofie.
Doslova.
Proto se na začátku cítí nadpozemsky, váhavě, nejistě.
PATRONKA ČERNÉ POPULACE
Začíná to poklidně.
Ze starých čtvrtí se ozývá zpěv postarších dam.
HISTORICKÁ ZKOUŠKA SOLIDARITY A NADĚJE
Vrací vás to do dětství.
Jako pohádka na dobrou noc od vaší mamky.
Sní o době, kdy měl pocit, že je o něj pečováno a že mu rozumí.
Začíná se uchylovat k rostlinné říši a k víře.
Obojí mu má pomoct získat důvěru ve chvíli,
kdy ho zbytek světa nabádá, aby to nedělal.
Máme jen jeden druhého a musíme za to bojovat.
Jediné, co máme.
Máme jen jeden druhého.
To jediné, co máme…
Rozumíte mi? Přesně tak to myslím.
Máme jen jeden druhého.
Když se opustíme, budeme v háji.
Máme jen jeden druhého.
To jediné, co máme…
ZPĚVAČKY
Nemůžu si zapamatovat refrén.
Máme jen jeden druhého.
To jediné, co máme…
Časně zrána nás budí zvon katolického kostela…
ZPĚVÁK
…což je změna v přístupu,
protože katolická církev odsoudila kandomble.
Je to krásná ukázka toho, že jsme tady, abychom žili v jednotě,
nikoliv ve vzájemné izolaci.
Příroda má svá vlastní pravidla, lidem náleží morálka.
Jenže lidi používají morálku, aby se navzájem vypudili.
Chtěl jsem, aby z alba vyzařovaly vibrace,
které by v nás vyvolaly pocit opětovného sjednocení.
Jednotní prostřednictvím našich společných rysů.
ZPĚVAČKA
- To teda bude první skladba. - No teda. To je úžasný.
Co znamená, když Ježíš říká, že by se měl zřeknout sám sebe?
Má na mysli naše nabubřelé ego.
FARÁŘ
Ego vyprodukované naší společností
a posílené falešnou přetvářkou a hlubokou osamělostí.
Ahoj, kámo.
- Jsi v pohodě? - Jo.
Je stará jako sama věčnost.
Láska je duchovnost.
Skrytá, mocná, temná, poezie.
Úbočí v tiché noci.
Příjemný vstup do nového dne.
Synu, obejmi svou matku…
Na téhle písničce jsem začal dělat před čtyřmi lety.
Trochu mě to vyčerpává.
Zatraceně.
Nebýt to z lásky, mohlo by to tak být.
Prvně, co jsem byl v Africe.
Kamarád Chapa mě vzal
do Národního muzea otroctví v Angole.
Objevil jsem tam lavor.
A nad ním na zdi visel text:
„Tento lavor byl používán ke křtění černochů.
Kvůli pokřivenému křesťanskému chápání
měli křtění nabýt dojmu, že nemají duši.“
Podíval jsem se na kamaráda a uvědomil si, co je mým posláním.
Pokaždé, když beru do ruky pero nebo mikrofon,
chci všem svým bratrům a sestrám navrátit jejich duši.
To, o čem se domnívali, že nemají.
Při sladké vůni routy myslím na Buddhu, klid.
Jsem napjatý, tak hledám pomoc. Někdy myslím na žalm.
Pročisti mou vizi o všech iluzích. Jako oční lékař.
A já jsem ten, co vidí dál. Za sebe, pro tebe, Ubuntu, balzám.
Kdybych měl v něco věřit, budu spoléhat na to, co vidím.
Hodnotím-li tento svět, je malý, nudný, špinavý, pekelný a otrávený.
Chlad, zima, noční mrholení, represe a regrese.
Být v klidu je luxus. Život nás stresuje.
I přes ten tlak se snažím číst duše.
Národy se odevzdávají do rukou Barabáše. V tom je ten zázrak.
To jen dokazuje naléhavost knih. Tváří v tvář napáchaným škodám.
V hamižných dluzích ignorujeme smysl požehnání.
V době, kdy slzy jsou to jediné,
co teče zdarma.
Jsem tu, abych zabíjel jako infarkt. Po vzkříšení jsem se opět zregeneroval.
Obyčejný člověk zakořeněný v realitě.
Když dostanu požehnání, podělím se. Rozložím se na kobky a komůrky.
Procestoval jsem svět a jsem si jistý, že všichni jsou zajedno.
Máme jen jeden druhého.
To jediné, co máme…
Máme jen jeden druhého.
To jediné, co máme…
PRVNÍ DĚJSTVÍ: VÝSADBA
Nic vás nenaučí o čase tolik, jako půda.
A to neříkám jako hipík.
Když zasadíte semínko,
musíte ho zalévat a počkat asi 15 dní, než vyklíčí.
Jakmile se tak stane, je třeba se o něj starat.
Musíte dát pozor na škůdce a jedovatá zvířata.
Bude vám připadat šílené, že se musíte potýkat s pavouky a hady.
Přijdete na to, že jejich cílem
není zlomyslně vás pokousat.
Kousnout je to poslední, co chtějí.
Pavouci vás nekousnou, protože by se jim to líbilo.
Udělají to ze strachu.
Strach vás totiž nutí dělat věci, které dělat nechcete.
Víte?
Když jsem dělal na albu, zahradničení mi v mnohém pomohlo.
Před koncertem jsem poskytl rozhovor.
Redaktor se ptal: „Proč zrovna Městská opera?“
„Protože neexistuje jediný trám,
jediný spoj,
jediná ulička,
žádná jiná důležitá budova,
které by se nedotkli černošští dělníci.“
Když jsem to říkal, měl jsem na mysli pracovní sílu, cihly, beton a tak dále.
Ale to není zdaleka všechno.
Abychom dokonale pochopili celý příběh,
musíme přetočit pásku a vrátit se v čase.
A nejlepším strojem času pro nás bude
stará samba-enredo Tebas od Geralda Filmeho.
Pokud si o něm něco vyhledáte,
brzy zjistíte, jak Tebas z egyptské osady Théby z dob faraonů
přišel ke svému jménu.
Nejenže kladl cihly svýma černošskýma rukama,
ale sehrál také klíčovou roli při stylistické přestavbě São Paula,
které proběhlo v 18. století.
Na kostele Carmo a starodávné katedrále v São Paulu
vystavěl věže.
TEBAS, PRVNÍ ČERNOCH, KTERÝ SE V SÃO PAULU STAL ARCHITEKTEM
Postavil Fontánu milosrdenství.
Veškeré mozaiky na náměstí Praça da Sé jsou připisovány umělcům.
ZPĚVÁK A SKLADATEL
Katedrála na Praça da Sé ani Fontána milosrdenství
však tomuto umělci připisovány nejsou.
My ale pravdu známe.
Je to také umělec,
který stojí za základním kamenem kláštera sv. Benedikta.
Prostor kolem mužského kláštera
zároveň posloužil jako základ hip hopu, což je šílenost.
Ať už se jednalo o stavbu nebo návrhářství,
lidé, kteří se betonu v našem městě
snažili vtisknout umění a krásu, byli sví.
My.
Jsme svobodní.
Suprový tenisky,
suprový cetky.
Všechno to problikává.
Leze jim to na nervy.
Černoši se semkli a udávají tón toho, co je super.
Když ghetto bdí, ostatní můžou jít do háje.
Suprový tenisky,
suprový cetky.
Všechno to problikává.
Leze jim to na nervy.
Černoši se semkli a udávají tón toho, co je super.
Když jsme v Městské opeře, ostatní můžou jít do háje.
Láska, svoboda.
Jsme svobodní.
Rád přetáčím dějiny o 100 let zpátky.
Přemýšlím o tom, jak rok 1922 všechno obrátil vzhůru nohama.
Při oslavách stého výročí nezávislosti
lidi různého původu narození v Brazílii
znovu získali právo snít, přetvořit naši zemi
a ignorovat ducha kolonialismu, který nás stále pronásledoval.
Například kulturní hnutí zaměřené na africké kořeny,
moderní a originální,
je předchůdcem toho, čemu se dnes říká braziliáda.
Šlo to přímo z chudinských čtvrtí
do centra umělecké avantgardy.
Mám na mysli sambu,
která byla v Brazílii perzekvována.
Navzdory silnému nesouhlasu místní buržoazie
ji hudebníci Pixinguinha a Donga představili modernímu městu Paříži.
A tím se skupina Oito Batutas zapsala do historie.
Jsme Batutas.
DIRIGENT
Pocházíme z Brazílie, kde je všechno v pohodě.
Jsme Batutas.
Přimějeme vás zatancovat si sambu.
Víte, co je šílený?
Ve stejném roce, co samba dobyla svět, došlo v umění k zemětřesení.
A jeho epicentrum představuje pódium, na kterém budu vystupovat.
Týden moderního umění v roce 1922.
Pojem umění zde postihl nesmazatelný otřes.
Sambisté, nepopiratelně modernističtí umělci,
aniž by si to uvědomovali, chtěli do našeho umění vnést více samby,
což se s tradičními myšlenkami
rozcházelo způsobem, který se zapíše do dějin.
Přestože se převážně jednalo o elitní skupinu bělochů, ale ne vždy,
modernisté zvýraznili brazilské umění pomocí barev.
Týden moderního umění byl jenom začátek.
Nezapomínalo se na zelenou a žlutou.
Nesmrtelnou podobu jim vtisknul obraz Žlutý muž
od Anity Malfattiové.
Sambisté, převážně chudí lidé,
téměř všichni černoši nebo míšenci,
představovali to, co Machado de Assis nazval „opravdovou Brazílií“.
Obě umělecká hnutí vzala riziko na svá bedra.
Říkali si: „Jsme to jediné, co máme.“
Přenechávám tamburínu svým kamarádům.
Ptali se mě, zda jsem se setkal s Máriem de Andradem. Měl jsem tu čest…
ZPĚVÁK
…být jeho kamarád.
Dokonce…
mě citoval.
Mně bys nevěnoval pozornost.
Pro mě už nemáš žádnou cenu.
Název Deixa Falar vymysleli
Ismael Silva, Bide, Brancura a další.
Mezi školami samb se stala základem.
Proč zrovna „škola samby“?
V naší čtvrti jsme měli tréninkovou školu…
dalo se v ní stát učitelem.
No a…
v sousedství Estácio de Sá
se rozkřiklo,
že ta čtvrť je sama o sobě školou samby. Estácio de Sá byla škola samby.
Bide vytvořil surdo buben, který přerostl v srdeční záležitost.
Stejně tak tamborim.
Nevíme jistě, kdo vynalezl tamborim.
ZPĚVÁK
Bide nebo Ismael Silva.
Lidi ze starý školy tvrdí, že to byl Bide.
Surdo buben postavil z plechovky od másla
a papíru z pytle cementu.
Papír z pytle cementu navlhčil…
přetáhl ho přes 20kilovou plechovku od másla,
upevnil drátem…
znovu navlhčil a pak trochu prohřál nad ohněm,
aby vylepšil zvuk.
Pak se vydal na náměstí Estácio.
Bide tam dorazil s Deixou Falar. Vynalezení surda
připsali jemu.
Volali na mě.
Tady jsem, co se děje?
Volali na mě.
Tady jsem, co se děje?
Přišel jsem odtamtud,
když jsem byl malý.
Přišel jsem odtamtud, když jsem byl malý.
- Jsem do samby blázen! - Klidně to zopakuj!
ZPĚVAČKA
Můžeš to říct znova.
- Sjedem to ještě jednou. - Důvěřujeme jen těm, co dělají do samby.
- Jen sambistům se dá věřit. - A jen oni jsou čestní.
Samba z Brazílie je nejlepší.
A neexistuje způsob, jak by naše země mohla vítězit,
kdyby se samby vzdala.
Já jsem samba…
Naše kapela Os Sete Modernos do Samba vystupovala v Mexiku.
Ve Španělsku nás znali pod názvem Los Siete Diablos de la Batucada.
Já jsem samba.
Jsem rodák z Rio de Janeira.
Jsem ten, kdo rozdává radost milionům srdcí.
Od Joveliny Péroly Negro a Jacksona do Pandeira
po Wilsona Batistu
a taky Jaira Rodriguese.
Kromě mnoha vynikajících performerů samby
tu už dávno před námi byli hiphopeři. Rap označujeme za hořkosladký plod,
který se urodil na velkém stromě.
Když důkladně prozkoumáte jeho kořeny,
objevíte sambu.
Já jsem samba…
Samba opravdu není z tohoto světa.
ROBOT Z MARSU SE PROBOUZÍ DO RYTMŮ SAMBY
Například v roce 1997
byl sambový song „Ô Coisinha Tão Bonitinha do Pai“
určen k tomu, aby probudil Sojourner Rover na jeho vesmírné misi.
Před jakýmkoli jiným kosmonautem se samba dotkla marťanské základny.
Nejsi tátova sladká třešnička?
Sambisté byli vždycky avantgardní, skuteční průkopníci.
I přes svou váhu dokázali navodit dojem lehkosti.
Dobrým příkladem je klavír a hlas Johnnyho Alfa.
Víš moc dobře, že jsem dobrý chlapík.
PIANISTA A ZPĚVÁK
Tom Jobim nadaboval „GeniAlfa“ a navíc je považován za otce bossa novy.
Přímo ovlivnil některé muzikanty, třeba Elis Reginovou a Wilsona Simonala.
Jemný hlas.
Máš to?
Teď o tom přemýšlím jako o filmu, Nave.
Způsob kompozice alba
- vypráví příběh. - Jasně.
Napadlo mě,
že „Principia“ bude o snu toho kluka.
Víš?
Damienův song přichází, když se probudí, „A Ordem Natural das Coisas“.
Něco jako „dobrý ráno“.
Chodívá do práce brzo.
Najednou, když do práce odchází brácha,
jeho žena se běží rozloučit. „Pequenas Alegrias da Vida Adulta“.
Jako fakt, kámo?
Když jsme na hrazdě, musíme být opatrní.
I když nás tíží zoufalství moderní doby.
Pokud to poslouží jako výzva k nenávisti,
tak v tom případě je sdělení zdravého rozumu prosté.
SKLADATEL
Když budeme držet pospolu, budeme v pohodě. Překonáme je.
Musíme držet pohromadě.
„Pequenas Alegrias da Vida Adulta“ skrývá tajemství
a Oga Mendonça byl první, kdo ho odhalil.
Zašklebil se a řekl: „Tenhle song chce okořenit.
Něčím, co rap nemívá – samba rockem.“
Tento druh samby se zrodil na malém kousíčku
africké části trhlého města São Paula, víc známého jako severní zóna.
Působím provinčně? Ale kdepak.
Tím se oficiálně zrodila první nahrávka The Brothers Rap,
která propojila sambu s rapem.
Začal to Da Cor do Pagode.
Hustím tenhle rap do nové generace.
Napsal jsem ho totiž sám. Dost divný.
Za tlukotu tamburíny a akordů cavaquinha.
V průběhu let se hudbu snažili okořenit další umělci,
mimo jiné Athaliba e a Firma, Rappin Hood,
Marcelo D2, Quinto Andar, a Racionais MC's.
Ti postupně oslabovali americký vliv,
což je důkazem toho, že se brazilský tavící kotlík
bez lokálního ducha umělecké scény neobejde.
Moje ctižádost mi napovídá, že stoupáme vzhůru.
Vývoj celého hnutí vybízí
držet se kombinovaných stylů,
aby se uvolnilo místo pro nový žánr,
nový umělecký jazyk.
V AmarElu to nazývám neosambou.
„Alvorada no Morro“ od Cartoly, „Sonho Meu“ od Dony Ivone Lary,
„Bandeira da Fé“ od Luize Carlose da Vily,
nebo taky slavný „Trem das Onze“ od milého Adonirana Barbosy,
vykreslují přesné obrazy, které poslouží jako historické dokumenty,
stejně tak jako budoucí rázné songy raperů.
Ale v jiném kontextu.
Proto tu navždy budou partideiros.
A jejich verše, byť odtažité,
budou odrážet pravdu v duši každého jednotlivce.
Víte, co je na sambistech velice milé?
Nikdy se nepřestávají radovat z dospělosti.
Kvůli ní se postavím čemukoli,
budu čelit konfliktům.
Pro radost z dospělosti
se postavím
do přední linie jako válečník.
I kdybych se musel utkat s celou planetou,
nebo běžet maraton a vyhrát.
Vykřikuju: „Tohle je pro tebe, zlato!“
Kvůli ní se postavím čemukoli,
budu čelit konfliktům.
Pro radost z dospělosti
se postavím
do přední linie jako válečník.
I kdybych se musel utkat s celou planetou,
nebo běžet maraton a vyhrát.
Vykřikuju: „Tohle je pro tebe, zlato!“
- Líbí se mi to. - Mně taky.
- No… - Nádhera!
- Parádní. - O tom žádná.
- To se povedlo. - Má to pořádnej švih.
- Super, ne? - Moc dobrý.
- Fakt dobrý. - Zmáčkni Ctrl+S
a ulož to, proboha živýho.
Přijít o to by byla hrůza, co?
- Můžeme? - Raz, dva, tři a…
Jedem!
Pořádně se do toho chřestidla opři.
Jasný?
ZÁKAZ PESIMISMU
Někdy si přijdu jako fotograf, ale ne běžný.
Připadám si jako bratr z básně Manoela de Barrose.
Ten se definoval jako „fotograf neviditelného“.
Psaní je pro mě stejným požehnáním jako cestování časem.
Můžu být u toho, tady a teď,
ale taky se můžu podívat do minulosti nebo budoucnosti
a podělit se o své pocity.
Naučil jsem se to při pozorování mámy, když obdělávala půdu.
Když jsem se dočetl, jak byla pro Mandelu ve vězení důležitá zahrada,
úplně mě dojalo, že v semínku se může nacházet
spousta báječných myšlenek.
Byla to moje máma Jacira a Nelson Mandela,
kteří mě naučili vážit si času a propojit se s životním cyklem.
Léta prováděná intenzivní cvičení
mě přiměla cítit se jako člověk.
Nic na světě nemůže být krásnější.
Z hloubi svého srdce…
z nejhlubší části mého nitra.
Do tohohle zvráceného světa.
Moje psaní je jak milostný dopis.
Děti, smích, okna…
flirty, copánky, žlutá bavlna.
Červené odstíny střešních tašek, jiskření.
Cítím se jako uvnitř obrazu.
Naděje se vybarvuje akvarelem.
Bílý šum rádia, televizních stanic a telenovel.
Včelí stopa, šelest ovcí
v uších tvých a život jde dál.
Nebojácný dělník na dlažebním kameni,
zbrklý řidič, tam to všechno začíná.
Vítr zpomaluje každý další rozmanitý zvuk.
Přehrávače roztáčejí klasiku,
nádherná, absurdně děsivá metropole.
Pohřebiště, která se vzájemně neprotnou,
takže nabourávají něčí sny.
Nedělní zabijáci,
narušení všeho pěkného.
Každý, kdo to vnímá stejně, je taky můj přítel.
Tohle pochází z hloubi mého srdce…
z nejhlubší části mého nitra.
Do tohohle zvráceného světa.
Moje psaní je jak milostný dopis.
Z hloubi svého srdce.
Tohle pochází z hloubi mého srdce,
z nejhlubší části mého nitra.
Do tohohle zvráceného světa…
Odjakživa chodím do bazarů s deskami.
S tím málem peněz, co jsem měl, jsem dokázal desky hledat hodiny.
Chybovat nešlo.
Četl jsem štítky na zadní straně přebalů, dokud jsem nepřišel…
na jednoduchou, ale efektivní metodu.
Když na něm bylo uvedeno jisté jméno, mohl jsem desku koupit bez obav.
Jeho jméno se stalo známkou kvality.
Byl to můj strážný anděl dobré hudby.
Začal jsem desky toho skvělého muzikanta sbírat.
Jednou jsem se šel podívat na bráchy, kteří hráli na festivalu Brasilintime.
Dýdžejové a velkolepí bubeníci na něm hráli spolu.
Jen samí raubíři.
Dámy a pánové…
je mi ctí, potěšením…
a mým snem představit vám
jednoho z nejlepších brazilských bubeníků.
Wilson das Neves!
BUBENÍK A SKLADATEL
Byl jsem úplně nahoře a na nikoho jiného neviděl.
Viděl jsem jen, jak se do toho plešoun opřel.
Při bubnování vypadal elegantně.
Po letech jsem byl pozván na projekt,
který mi umožňoval vybrat si na nahrávání vlastní muzikanty.
Kohokoli. Měl jsem v tom jasno.
Okamžitě jsem si vybavil to jméno z přebalových štítků.
Ale co bych já mohl nabídnout někomu, kdo nahrával s titány brazilské hudby?
Podváděl jsem.
Napsal jsem písničku, která se skládala jen z útržků songů,
které nahrál v minulosti. Opravdová poklona.
Tím jsem měl možnost setkat se s ďábelským das Nevesem.
A nikdy jsme se nerozešli.
Měl jsem štěstí!
Takže vám za vaši posvátnou hudbu děkuju, pane Wilsone.
Leninha chtěla, abych si to poslechl.
ZPĚVÁK
To dělám jen při nahrávání! Hned bych to zapomněl.
- Pamatováka nemám. - Znáš Wilsona das Nevese?
- Wilson, jasně. - Dělali jsme spolu.
A něco spolu nacestovali.
- On psal hudbu? - Jo.
No nekecej!
- To bych si to měl poslechnout. - Bez obav.
Měl bych si to poslechnout.
Dlouho jsme bojovali za to, abychom se prosadili
jako významná umělecká forma.
Snažili jsme se o to léta,
asi tak posledních deset let, víš?
Za posledních deset let, možná i trochu dřív,
jsme neměli komu co dokazovat.
Ale naše umění se rozhodně neustále vyvíjí.
Dokázali jsme vytvořit jistou výrazovou formu,
která definuje rysy brazilské rapové muziky.
Když máš kamaráda, tak máš všechno.
Je mi líto toho, co s námi hraje.
S tou myšlenkou si pohrávám posledních pět let.
Ještě než se to zvrtlo…
došlo mi, že potřebujeme nějakou oporu.
Existují jisté hodnoty, které je nutné uchovávat,
například potřeba zachování víry.
Já se z tohohle poseru!
Je to jak slaňování, když dojde lano, zemřeš.
MÓDNÍ PŘEHLÍDKA 2017
Klídek, i když bude co nevidět tma.
Sakra, málem jsem zapomněl!
Občas navrhuju oblečení a proto pořádáme módní přehlídky.
Do noci jsem dokončoval pár kousků pro naši další show na Týdnu módy.
Poslední kolekce byla úžasná.
Sambě jsme vysekli velkou poklonu.
Na nejdůležitějším molu v Brazílii jsme představili Jaciru, mou mámu,
Fabianu Cozzaovou a Wilsona das Nevese.
Dámy a pánové, Wilson das Neves. Samba v genech!
Je to skvělý pocit, když ještě vonícími květinami
obdarujete lidi, které obdivujete.
Ten večer, když jsem pracoval, někdo volal.
Žena mi přinesla telefon s vážným výrazem ve tváři.
Vzal jsem to.
Kamarádka Margarete mi oznámila špatnou zprávu.
Námi milovaný mistr, pan Wilson das Neves,
již není mezi námi.
Brečel jsem celé dny.
Mé truchlení ale často přerušovaly vzpomínky na veselé chvilky.
Pamatuju si, jak říkal:
„Jenom ničemové umírají, synku!“
To měl Wilson naprostou pravdu. Jako vždy.
O pár měsíců později jsem byl schopen vytáhnout kazetu, kterou mi poslal.
Poslechl jsem si ji, aniž bych brečel.
Jeho nahrávky jsem poslouchal nonstop.
Šli jsme se s Thiagem Jamelãem do studia a snažili se je sladit.
Jednou ve studiu
se nám po předlouhém zkoušení akordů fantasticky zadařilo
a když jsme to dokončili, měli jsme parádní smyčku.
Jeho hudba zaplavila studio
a já měl pocit, jako by byl s námi. Silněji než kdy dřív.
Usmíval jsem se a myslel si:
„Když máš kamaráda, tak máš všechno.“
Když máš kamaráda, tak máš všechno.
Když tě studna pohltí, vytáhne tě ze dna.
Ten pocit je tak úžasný, že všechen stres se zdá snadno překonatelný.
Když máš kamaráda, tak máš všechno.
Když kulky létají, stane se z nich štít.
Připraven na cokoli, vážně a kdykoliv.
Po Armagedonu zbývají oči pro pláč.
Být bratry jako Gil a Caetano.
V tomhle šíleným světě je to vzácný.
Prodělal jsem tolik útrap,
ale překonal jsem to a bojuju dál.
Je to jako baroko a rokoko, ve kterém byl Aleijadinho král.
Dar bohů, tolik smíchu.
Jako v katechismu.
Zeptal jsem se Oxaly a Panny Marie.
Ve kterém patře teď bydlíte? Chci se za vámi někdy podívat.
To jsou mé oblíbené verše.
Takže pan Wilson zemřel.
A já se ptám: „Ve kterém patře teď bydlíte?“
Až doteď má oblíbená pasáž…
Jak tím vším procházím, vybavuje se mi Oswald de Andrade,
další z modernistů.
V Antropofagickém manifestu to vyjádřil přesně:
„Jediné, co mě zajímá, jsou ostatní.“
Koneckonců, bez ostatních naše existence nemá smysl.
Samba tohle ví od začátku.
DRUHÉ DĚJSTVÍ: ZALÉVÁNÍ
Jaime de Almeida, kapitán Flamenga. Se svým týmem získal pětkrát titul.
Při jednom z prvních tréninků
dostala Jaimeho rodina návrh od jednoho z vedoucích činovníků klubu.
Chtěl, aby jedna z Jaimeho sester pracovala v jeho domě.
Ta malá dívenka to o mnoho let později
při jednom z rozhovorů popisovala takto:
„Zrovna nám zemřel otec.
Nějakou dobu jsem hlídala děti boháčů.
Černošské děti začínají pracovat v raném věku.
Manažer Flamenga mi nabídl práci v jeho domě.
Pracovala jsem jako služka, taková ta, ze které se stane domácí mazlíček.
Musela jsem udělat scénu, abych se mohla vrátit zpátky.“
Holčička vyrostla.
Vystudovala filozofii a dějiny,
stala se velkou myslitelkou
a díky svým skvělým a mocným myšlenkám
i odkazem na výjimečné lidi naší doby.
Jmenuje se Lélia Gonzalezová.
Egypťané byli černoši.
A egyptská civilizace,
první civilizace, která kdy na planetě Zemi existovala,
předala všechny své vědomosti
takzvané západní civilizaci.
PANAMSKÝ LID INVAZE SPOJENÝCH STÁTŮ
Pokaždé se cítím dost trapně, protože…
FILOZOFKA A AKTIVISTKA
mi připadá…
jako bych měla reprezentovat černošský feminismus.
Kvůli čemu… máte tady v Brazílii
vzhlížet ke Spojeným státům americkým?
Tomu nerozumím.
Myslím, že jen od Léliy Gonzalezové jsem se naučila víc,
než vy se naučíte ode mě.
Podle Léliy Gonzalezové
byla černošská populace klíčovým přínosem
k vytvoření brazilské kultury.
Výsledkem je, že nemluvíme běžnou portugalštinou.
Používáme černošskou.
Mnoho lidí věří tomu, že Lélia je průkopnicí intersekcionálních studií,
tedy způsobu…
ZNEUŽÍVÁNÍ POHLAVÍ A RASY
…jakým se překrývají sociální identity.
Teorie, která se v naší společnosti stala populární teprve nedávno.
Do boje, přátelé!
Aby vykořisťování a utlačování v naší zemi mohlo skončit.
DEN POVĚDOMÍ O ČERNOŠÍCH
Brazílie není rasová demokracie.
A aby v rasovou demokracii nepřerostla,
musí se naše země fakticky stát demokracií.
Útlak je u černých žen ještě markantnější.
PROTI UTLAČOVÁNÍ ŽEN
Je umocněn pohlavím, třídou a rasovou diskriminací.
Ženy jsou diskriminovány třikrát víc.
V téměř 450leté historii
se do Národního shromáždění São Paula
propracovaly jen dvě černé ženy.
Historicky první byla zvolena Theodosina Ribeirová…
a jako druhá sambistka…
ZPĚVAČKA A SKLADATELKA
…která v roce 1975 také vystoupila v Městské opeře.
Kmotra rapu, Leci Brandãová.
Povstává nový vůdce.
Na kopci Pau da Bandeira.
Povstává nový vůdce.
Na kopci Pau da Bandeira.
Chci slyšet tleskot!
Vidím to tak, že dosažený úspěch Leci byl stejně odvážný…
LECI: ČERNOŠKA A LESBIČKA
…jako když se v Mangueiře stala první ženskou skladatelkou.
Počáteční reakce byla docela předvídatelná.
Dívka, která se chce přidat k tradičním skladatelům Mangueiry.
Žádná žena na jejich dveře nikdy nezaklepala.
Když jsem o to usilovala já,
podařilo se mi vážené pány přesvědčit.
Candeia založil školu pro černošské umělce,
kteří se zabývali sambou.
Nebyla to jen škola samby.
Už samotný název napovídal…
že se jednalo o školu, která se stavěla za svobodu.
Jednak v poezii mottem „Lidem z umělecké branže“,
a dále pak v próze podporou ekologických intelektuálů.
Mezi ně patřili mistr Elton Medeiros, Paulinho da Viola,
Wilson Moreira a Nei Lopes.
Škola fungovala jako skutečná líheň populární kultury.
Profesorkou na této škole byla i Lélia Gonzalezová.
Lélia nabídla Candeiovi místo ve své rachotině,
aby se s ní mohl vydat na důležitou cestu do São Paula.
Candeia měl už v té době chatrné zdraví,
takže cestu nemohl absolvovat.
Její nespolehlivé auto se cestou porouchalo.
LETIŠTĚ
Ovšem to Léliu Gonzalezovou neodradilo od toho,
aby reprezentovala Candeiu a Quilomba.
Její destinací byly vchodové dveře do budovy.
Účastnila se první veřejné demonstrace
spolku, který změnil naše dějiny.
JSME PROTI DISKRIMINACI
Byl to počátek Hnutí za nezávislost černochů.
RASOVÁ ROVNOST
Ale to nebylo všechno.
Čtyřicet let před shromážděním
u Městské opery v roce 1938
uspořádali zbylí členové brazilské černošské frakce
oslavu k 50. výročí zrušení otroctví.
Oslava měla také probíhat v přilehlém okolí Městské opery.
Shromáždění se ale bohužel neuskutečnilo.
A to přesto,
že tehdejší předseda kulturního oddělení
Městského úřadu Mário de Andrade, vynaložil veškeré své úsilí.
To, že dnes stojíme na tomto místě,
které bylo našim předchůdcům odepřeno,
se podařilo jen díky potu a krvi lidí, kteří se v procesu angažovali.
Na vrcholu vojenské diktatury se našli tací,
kteří byli dost stateční na to,
aby se vzbouřili proti brazilskému státu a jejich vražednému rasismu.
Dali najevo, že tahle země musí uznat…
STOP RASOVÉ DISKRIMINACI
…lidi tmavé pleti jako lídry brazilské společnosti.
Někteří z vás, co tu dnes sedíte,
se účastnili i počátečního odporu proti rasismu
před Městskou operou v roce 1978.
Skutečnost, že jste tady, mi přijde okouzlující.
Dnešním setkáním jsme dosáhli historického úspěchu.
Rád bych nyní požádal naše bratry a sestry z Hnutí za nezávislost, aby povstali.
Na těchto vstupních schodech,
odsud ze São Paula do celé Brazílie,
vás Hnutí za nezávislost černochů
chce ubezpečit, že bude bojovat dál.
Mockrát vám děkuju.
Bez našich snů a bez odporu
by nic z tohohle nebylo možné.
Následující písničku věnuju lidem z Hnutí.
Má luandská kůže, aruandská lobby.
Jako T'Challa, Wakanda, jed černé mamby.
Parta bandolierů, jaká jsou zde pravidla?
Dneska poteče víc krve než v Hotelu Rwanda.
Tahle éra začala divoce.
Uprchlý panter vytahuje drápy.
Noc jsem nastražil jako kamufláž.
Jsem mstitel, pomstím se za bolest způsobenou zrádci.
Jestli jsi převrat, já sabotáž.
Mystika. Tisíc Orišů v Pantheonu.
Hrdinně zabíjím osadníky. Skoncuji s nimi jako lev z Tsava.
Jdu do hloubky, nikdy neustoupím, to je horší.
Monstra, lebky i Vibranium rozsekám na 12 kusů.
Blesk jako Usain Bolt, 10 000 voltů.
Potlesk mých předků, naslouchej Ta-Nehisimu.
Paměť je dlouhá, vznětlivost krátká.
Říká se, že jsem se vrátil raz dva.
S odhodláním, vnímavý a chladný.
Když se to zhorší, musíme to zvrátit.
- Jako Black panther. - Jsem zpět.
Jako Black panther.
S odhodláním, vnímavý a chladný.
Když se to zhorší, musíme to zvrátit.
- Jako Black panther. - Jsem zpět.
Jako Black panther.
Po mé střeše běhá Dora Milaje.
Výhonky na kmeni jak Nicki Minaj, je to fata morgána.
Stíhačka Mirage letící vysoko.
Pan Spock je rozbuška. Green Lantern, jsem nehybný.
Novému Rudému moři, nové přeplavbě.
Lidi s tváří králů v zrcadle, to mé pero tvoří.
Klan Wu-Tang, Superman, více technologií.
Symbolické jako průvodce chladných nocí.
Rozdrtím ty, co se vysmívají černé kultuře.
Kasparův úžasný mat, vypisujte šek.
Stojím proti otrokářům, jsem nezávislý.
Jsem pruďas, važ si mého času. Tak nebuď srab.
Jsi jak Stan Lee, Spike Lee, trochu Bruce Lee.
Beru Brazílii asi jako Mauricio Kubrusly.
Jak Solange v A Seat at the Table. Černá, nebo tmavá pleť?
Jestli nevíš, zavolej její kněžně.
Sebepoznání, svépomoc, proud času.
Jako samply, jako Buddha.
Láska, co naplní tisíc knih. Jako Gabo nebo Neruda.
Ať si s bouřkou zadal kdokoli, zapomněl na deštníky.
S odhodláním, vnímavý a chladný.
Když se to zhorší, musíme to zvrátit.
Tenhle večer zůstane navždy v našich srdcích.
Doopravdy.
Jako připomínka, že svoboda není trvalá.
Neustále za ni musíme bojovat.
A my za ni bojovat budeme.
Budeme jak buldozer. Z cesty!
S odhodláním, vnímavý a chladný.
Když se to zhorší, musíme to zvrátit.
- Jako Black panther. - Jsem zpět.
Jako Black panther.
Síla symbolů.
Co to tihle mladí prováděli?
Nevěděli, co se může stát.
Byla to diktatura země, kde černochy zabíjeli bez mrknutí oka.
PROPUSŤTE VĚZNĚ
Mohli se ocitnout ve vězení, v horším případě zemřít.
KONEC RASISMU
Ale překonali strach
a vydali se na schody opery. Deklarovali tak jednotu proti rasismu
a zahájili vlnu odporu.
DEN LIDÍ TMAVÉ PLETI
Armáda měla za to, že antirasismus je přímo napojený na komunismus.
Sám Simonal skončil kvůli podpoře Martina Luthera Kinga v rukou policie.
Dovolte mi zazpívat jednu píseň.
Věnuju ji svému synovi…
v naději, že ho v budoucnu…
nikdy nepotkají problémy, kterým jsem musel čelit já.
A občas jim stále čelím,
přestože jsem tím, kým jsem.
Ano, mám tmavou kůži.
Můj bratr je stejné barvy.
Žádám vás o to, abyste bojovali.
Ano, abyste bojovali trochu více.
Bitva je téměř u konce.
Za každého černocha, který zemřel,
se objeví další černoch,
který bude bojovat a prolévat krev, anebo taky ne.
Písnička může být hodně dlouhá, brácho.
Zaposlouchej se do mého hlasu, jo.
Bojuj za nás.
Nejčernější boj…
Přesto restrikce pokračovaly.
Unavuje mě to. Je to pořád dokola.
Od chvíle, kdy začali Afričany násilně odsouvat
do míst, která neznali,
museli přehodnotit model kolektivního uspořádání.
Například náboženské spolky ze 17. století.
Černoši se zorganizovali, vybrali trochu peněz
a koupili si svobodu.
Tímto způsobem to probíhalo.
Krůček po krůčku vybudovali komunitu, která se těšila společnému blahobytu.
Aristocrata byl klub vybudovaný černochy.
Ovšem nediskriminovalo se v něm jako v bílých klubech,
které členství černochům neumožňovaly.
Kdokoli z přítomných se mohl dobře bavit.
Když náboženská bratrstva promísíme s přístupem aristokracie,
kam nás to zavede? Ke generaci našich rodičů.
- Už jsi tu někdy byl? - Tohle je prvně.
Sakra, jde do tuhýho.
- Poprvé. - Tys tu nikdy nebyl?
Ne, ani si to nebyl vyfotit.
ZPĚVÁK
- Takže ani jako turista? - Ne.
Jo…
Odteď je to naše.
Jsem brazilský kluk tmavé pleti, víš?
Nesmíme to přestat zmiňovat.
Aby každá další generace byla silnější.
Když černocha nazvou opicí, lidi sledují reakci dotčeného.
Bylo by ale lepší zeptat se bělocha:
„Pět set let a stále to říkáte?“
Nejsem terčem rasistů. Jsem jejich noční můra.
Obelhal jsem smrt. Teď vím, kam mířím.
Nebylo to štěstí. Jsem tam, kde jsem chtěl být.
Nikomu nevěřím.
- Nemluvě o poldech. - Srát na fízly.
Prachy v kapse. Ztuhlá krev.
Těsně před vystoupením.
Dlouho před úderem.
Byl jsem s bráchama, ještě před všemi těmi náladami a závistí.
Obelhal jsem smrt. Teď vím, kam mířím.
- Nebylo to štěstí. - Fajn.
Nekonečná zášť.
Má víra je věčná jako katedrála.
Posvátná jak Tóra, smrtící jak kobra.
Dravý žralok místo orientálních znalostí.
Můj zpěv přeměnil Atlantik v kvantum.
- Najdete mě v každé bouři. - Hlasy předků.
Odvahu nelze v dobách míru měřit.
- Ježíš, verze 2.0. - Zatraceně, Ježíš 2.0.
Kráčím po řece zapomnětlivého smutku, daleko od vnucených pravidel.
Nebyl jsem nic. Jsem nekonečný.
Připadám si jak vynález nuly.
Ne domýšlivý, jen přesvědčivý.
Vidíte, co umí rým v ulicích.
Od freebase k rytmům. Svět nás nemůže vystát.
Moje kasta letí rychlostí světla. Ping-pong.
Přestaň, můj rasta mozek slaví.
Jin a jang jsou v rovnováze.
Jak filmař hledám mezeru. Hvězda mejdanu.
Miř na hlavu, sesaď Kim Čonga.
Já rozhoduju, jestli jednáš s králem,
nebo Kongem.
Pocházím z pustiny, kde všude bylo jak na Sahaře.
Hojnost je cíl. Jako Mekka.
Jsem Thomas Sakara, bojuju a buduju.
Jako ovinutý novorozeně.
Směs Vivary, Guevary a Lebara.
Mý pero šuká bílou minulost.
A svět křičí: „Nepřestávej!“
Dost toho falešnýho fetiše.
Dost keců. Vyjádři to v perspektivě.
Rozbiju to. A tomu říkají koncept.
Nějak si podám ruku s šivou.
Bůh promlouvá skrze mé bratry.
To já usmrtím Klu.
Jen ti, co obelhali smrt, vědí, že to nebylo štěstí, ale ruka Abiho-Ešu.
Vezmu si oblek, ať je naštvu.
Podřízení, nebo podvracení?
Vše bylo peklo, já to otočil.
Cílem je věčnost, nekonečno.
TŘETÍ DĚJSTVÍ: SKLIZEŇ
Kdysi nám naše mámy nebo postarší dámy z okolí říkaly,
přesněji řečeno postarší černošky:
„Jsi černoch, takže musíš být desetkrát lepší, aby tě ostatní brali.“
Podle mě je to pořád pravda. Musíme se učit desetkrát víc,
protože hrací plocha je minové pole, na kterém tvůj život nemá žádnou cenu.
Jinými slovy, zármutek nad tvým mrtvým tělem je kratší.
Pokud někdy škobrtneš, což se může stát komukoliv,
lidi ti budou hůř odpouštět, protože jsi černoch.
BRAZÍLIE
Když umělci inspirovaní francouzským futurismem
světu slavnostně představili modernismus,
černošští intelektuálové ve Francii
se výrazně zapsali do dějin lidstva.
A to šesti písmeny, které se někdy používají jako urážka
a jindy jako projev náklonnosti.
Jeho hlavním smyslem je ale vyjádřit hrdost.
To slovo zní „černoch“.
Spolu s ideologií zachycenou v jeho odvozeninách.
Negritude, neboli černošství. A můžete to napsat tučně.
Někde v tomto momentě bylo potřeba přeměnit tragédii v moc.
Velice naléhavě.
Jedním z nejlepších příkladů splnění tohoto snu byl Abdias do Nascimento.
Zvlášť když založil experimentální černošské divadlo,
které poskytlo nové příležitosti
k posílení afrobrazilské kultury a hodnot.
Jednou Abdias v zahraničí navštívil hru,
ve které byl hlavní postavou běloch s namaskovanou tváří černocha.
V ten moment se rozhodl založit černošskou divadelní společnost
a bojovat proti rasismu.
Vzpomínám si…
na tu spoustu lidí…
kteří za mnou přišli…
HEREC A AKTIVISTA
…a rozmlouvali mi to.
Abych v názvu nepoužíval slovo „černošské“,
protože by to zkrachovalo
ještě předtím,
než by se divadlo…
dokázalo prosadit.
V tomto ohledu…
jsem byl…
naprosto neústupný.
Muselo to obsahovat slovo „černošské“.
Černošské lidové divadlo.
Herec, umělec, básník, spisovatel, dramatik,
profesor a politik.
Hry dokonce produkoval z vězení v Carandiru.
Do rolí obsadil vězně.
Abdias do Nascimento byl vším…
REŽIE
…aniž by se někdy vzdal boje za lidská práva černochů.
Ve svém díle vzdal poctu například Luísi Gamovi,
abolicionistickému básníkovi a právníkovi.
Opravdový futurista,
který může být považován za předchůdce hnutí Negritude,
mnoho let předtím, než to slovo vešlo ve známost.
Stejně jako Candeia a Lélia Gonzalezová spolupracoval s Quilombem.
Abdias využil umění k oslavě naší kultury,
posunul ji nad hranice zábavy
a vytvořil z ní mocný politický nástroj.
Experimentální černošské divadlo také světu představilo…
hvězdu velkého formátu Ruth de Souzovou.
Když tak přemýšlím o Ruth de Souzové…
PROFESORKA A AKTIVISTKA
…dochází mi, že kdyby svůj talent využila naplno,
přestože je skvělá herečka,
tak by se z ní snadno stala
nejlepší herečka brazilské televize.
Sice v televizi bývá často, ale ona taky točila filmy.
Ruth de Souzová byla první černoškou brazilského divadla,
první černou herečkou, která hrála hlavní televizní roli,
první černá dáma brazilského filmu.
Získala stipendium a studovala na Howardu a Harvardu.
Byla první brazilská herečka, která byla na filmovém festivalu Benátky
nominována na Zlatého lva.
Pokud tohle není novátorství, pak už nevím co.
HEREČKA
Na mou první hru The Emperor Jones jsme neměli peníze.
Nejenže jsme neměli peníze, ale také nebylo kde hrát.
Tak jim bez přemýšlení povídám: „Pojďme zkusit zamluvit Městskou operu.“
Přišlo mi to skvělé.
Šli jsme za starostou a on nám nabídl 25. květen.
Vlastně 8. květen.
Konec války.
V den, kdy skončila válka.
Bylo to dojemné. Venku byly ohňostroje.
Říkávám, že tak slavili mou první roli.
S vírou těch, co sledují scénu
z hráčské lavičky.
Gól, který jsme potřebovali nejvíc…
ZPĚVAČKA
…a byla to tyč.
„Ismália“ měla původně
svést dohromady dva velikány našeho divadla,
Ruth de Souzovou a Fernandu Montenegrovou. Měl to být duet.
Ale když jsme byli na turné v Evropě, paní Ruth de Souzová bohužel zemřela.
Jen pár týdnů před začátkem nahrávání.
Nejen naše sny jsou prosté bariér…
Dnes byla v Rio de Janeiru pohřbena herečka Ruth de Souzová.
Byla první černoškou, která stanula na pódiu
Městské opery v Rio de Janeiru.
Štěstí bělochů je naplněno.
Štěstí černochů…
je blízko cíle.
Nikdo nechodí do studia s tím, že „takhle to bude“.
Rozumíš mi? Tohle byl experiment.
S Navem spolupracujeme už nějakých 12 let.
Vyladili jste rytmus.
HUDEBNÍ PRODUCENT
Už tak to bylo dobrý. Ulehčil jsi mi od práce.
Jsi moc skromnej. Blbosti právě narostla křídla.
Způsob, kterým jsi to rozdělil, abys získal další rytmus.
Po 12 letech konečně máme technické a finanční prostředky,
takže můžeme říct: „Pozoun bude v téhle části hrát Marlon.“
Potom, co se připojil Marcos Valle, to má takový zvláštní náboj.
Říkáš si: „Ty vole, Fernanda Montenegrová je mezi námi.“
Ve Hře o slitování nám hrála Pannu Marii. Bude hrát i teď.
Ahoj. Ráda tě vidím.
- Jak se máte? - Dvě pusy.
Přesvědčivý výkon paní Fernandové v „Ismálii“
nám nabízí útěchu tváří v tvář propasti,
kterou jsme občas považovali za náš osud.
Miluju tuhle báseň.
Je tak hluboká a dokonalá.
Rozhodl jsem se nahrát to nyní…
protože to podle mě vypovídá o naší době.
HEREČKA
Ano. Nacházíme v tom sami sebe.
Je vidět, že nejsi snílek a máš to v hlavě srovnané.
- To je pro mě velká čest… - Pro mě taky, to víš.
Snad to v reálu bude tak hezký jako na papíře.
Jako ten text.
Špinavá země. Přesně tak to média ráda.
Přinesla selhání.
A žádá medaile od běžců se zlomeninami.
Bodnutý do zad, rozčtvrcený poplatky a pravidly.
Ale jsme otupělý a říkáme si, že jednou to bude dobrý.
Že diplom je propuštění z otroctví. A má barva není stejnokroj.
#BlackLivesMatter, bravo.
Ale po 80 kulkách
konečně vidíš rozdíl mezi bílou kůží a tou pronásledovanou.
- A střelec měl uniformu. - Ještě jednou.
- Obžalovaní tam ani nebyli. - Zlé.
Mrtvé černé tělo zajímá asi tak jako single na hitparádě.
Všichni to vidí, ale stejně se nic neděje.
Dívám se do zrcadla, zjeví se Icarus.
Dávej pozor, nelítej moc blízko slunce.
Nemůžou vystát tvou svobodu.
Máš se za krále, supi tě vidí jako feťáka.
Vysloužíš si: „My to říkali!“ Nakonec zbývá jen…
Ismália.
Mířit k nebi a skončit na zemi.
Každý černoch je Ismália.
- Ismália. - Ismália.
Mířit k nebi a skončit na zemi.
Nejdřív je unes.
Okrádej je, lži o nich.
Odmítni jejich boha, urážej, odděl od sebe.
Když se některý z těch snů pokusí utéct, zastav ho.
A nech je argumentovat kulkami, které jimi prochází.
Bohužel na místech, kde slunce nejvíc pálí.
„Zabij to“ pořád ještě znamená další dítě v rakvi.
Chtít být hvězdou, sloužit pitomci.
Jakou barvu asi měli naši zabití předkové?
První výplata, dvě policejní uniformy,
tři černé děti v autě, jako čtyři černí v kapele Racionais.
Pět narušených životů. Zlato a bronz.
Výstřely a zase výstřely. Ten kluk byl střelen 111krát.
- A střelec měl uniformu. - Ismália.
Ti, co ukazovali prstem, tam ani nebyli.
Zánik černých lidí, spolu s jejich ostrým viděním,
kteří mají všechno kromě barvy. Ve světě, kde barva hraje prim.
Když se Ismália naštvala…
postavila si věž, ve které snila.
Viděla Měsíc na nebi.
Další Měsíc v moři.
Ve snu, který se jí rozplynul,
se koupala v měsíčním svitu.
Chtěla vystoupat k nebi.
Chtěla sejít dolů k moři.
V návalu zuřivosti…
začala v té věži zpívat.
K nebi byla blízko.
Od moře daleko.
A jako anděl s roztaženými křídly
letěla dál.
Chtěla mít Měsíc z nebe.
Chtěla mít Měsíc z moře.
Křídla, která jí dal bůh,
se doširoka rozevřela.
Její duše se vyšplhala do nebe.
Její tělo spadlo do moře.
Umělci byli perzekvováni všemi možnými prostředky.
Brazilský stát do své legislativy urychleně přidal
efektivní prostředky k umlčení kulturního bohatství našeho lidu,
a to pomocí právního nástroje známého jako Tulácký zákon.
Ten byl léta uplatňován při věznění tanečníků samby a capoeiry.
A k došlápnutí si na kandomble a umbandu.
Kdysi mě zatkli za vlastnictví tamborimu.
Ani jsem na ni nehrál. Ale zavřeli mě.
Kdy to bylo?
V roce 1941.
V té době policejní velitel nedovoloval hudební nástroje s táhly.
POLICEJNÍ ŘEDITEL
Tvrdil, že barevný by táhla mohli použít jako zbraň.
Stejný Tulácký zákon využívali při zatýkání prostitutek
a k pronásledování transsexuálů.
ZÁTAH V CHUDINSKÝCH ČTVRTÍCH 104 UVĚZNĚNO
Zákon je stále platný.
Stanu se tulákem.
TULÁCKÝ ZÁKON: LŽI O JEHO ÚČINNOSTI
VIDEO NAHRÁVKA „AMARELO“, 2019
- Chudý se neflákají. - Jsi u nás doma.
Umíte si představit, že si domluvíme natáčení hudebního klipu,
a Emicida se ocitne pod palbou?
To by byl průser.
Jsi tak vysoká!
Myslím si, že společně dokážeme prosadit své zájmy.
ZPĚVAČKY
Podle mě se nám daří jako by zvedat mlhu,
což nám umožňuje vidět naše problémy v ryzí podobě.
Za svobodu se nedá bojovat napůl.
Ve chvíli, kdy začneš uvažovat o pohlaví,
třídě nebo rase,
dá se na to pohlížet dvěma různými způsoby.
Za prvé. Člověk myslí jen sám na sebe.
Za druhé: „Když něco chceme pro sebe, chceme to i pro ostatní.“
- Jsem v téhle části? - Ano.
Ty a já.
Když jsme spolu, zjišťujeme, že máme velice podobné cíle.
Bylo by nesmyslné působit v odlišných hnutích.
Chtěla jsem zdůraznit Emicidovu repliku.
Podle mě je to divoký.
Tady to, podívej.
Zkouší mě, jako bych to nikdy nedělala. Jsem raperka, jasný?
Byl jsem na akci nazvané Dům tvůrců.
Tu písničku zdařile upravili, že mi z toho…
naskakovala husí kůže.
Objeví se transka…
ZPĚVAČKA
…která vyleze na pódium, začne zpívat a prostě perlí.
Zpívá to sama.
JSEM TRANSKA, EXISTUJU
Pak přestane, zadívá se na všechny kolem a zopakuje:
Vloni jsem zemřela!
Ovšem letos ne!
To mě fakt zasáhlo.
Začal jsem si dokola pouštět Belchiora. Říkám si: „Jak to, že mě to nenapadlo?“
Stejně jako hranol rozkládá bílé světlo na mnoho barev,
chtěl bych v AmarElu rozložit předsudky do mnoha dalších variací.
Bude to náš způsob, jak vzkážeme bratrům a sestrám na ulicích,
že to nesmějí vzdávat.
Využívá to sílu lásky,
což bývá občas to jediné, co má lidská bytost při vytváření odkazu
k dispozici.
Je to, jako by se otevřel portál,
všichni ty týpci přede mě předstoupili a řekli:
„Brácho, pojď na to.
Život má smysl, jen když se spojíme a potáhneme za jeden provaz.“
Při zpívání s Majur a Pabllem jsem měl pocit,
jako by celý svět patřil nám.
Fela Kuti prohlásil, že hudba je zbraň.
Zpřetrhat řetězy nenávisti a vzteku je to,
o co se snažíme, když se přidáváme ke zpěvu Belchiora.
Dost už bylo krve, dost bylo pláče.
Vloni jsem zemřel, ovšem letos ne.
Dost už bylo krve, dost bylo pláče.
Vloni jsem zemřel, ovšem letos ne.
Jsem vzácné plemeno zářící ve tmě.
Jediný svého druhu, jeden z vás.
Shozen z vrcholu hory, já a mí bratři.
Kousek mě v kapse, bez kuráže.
Jen já a bůh víme, jaké to je nemít nic, být vyhnán.
Sekat můžeš rýmy, ale ne mě.
Naše životy jsou měřeny bohatstvím. Jsme bezcenní.
To dneska ráno nebyl úder, ale volání o pomoc.
Zášť funguje jako nádor, zahubí kořeny.
Tam, kde publikum chce být jen šťastné.
Každý má hlavu v oblacích.
Tam, kde je trend maskovat depresi dovolenou.
Moje babička říkávala, že je snadné nenávidět ďábla.
Těžko se žije v pekle.
Co vidíme?
Starý a prohnilý impérium, který tě nebere vážně.
Taky chtějí, aby bylo po tobě.
Braň se.
Dost už bylo krve, dost bylo pláče.
Vloni jsem zemřel, ovšem letos ne.
Dost už bylo krve, dost bylo pláče.
Vloni jsem zemřel, ovšem letos ne.
Nechte mě mluvit hlasitěji než moje jizvy.
Jsou to sprostý spolupachatelé, nemají tady co dělat.
Nechte mě mluvit hlasitěji než moje jizvy.
Urputná bolest nás okrádá o hlasy. Víš, co z nás zbylo?
Terče ploužící se po ulici.
Nechte mě mluvit hlasitěji než moje jizvy.
Chci žít, ne jenom přežívat.
Jestli žití znamená jen přežití, pak jsem okrádán.
Aspoň mě nechte mluvit hlasitěji než moje jizvy.
Nejhorší zločin je nechat mě formovat mými traumaty.
Tímhle způsobem nepřítel vítězí a nám zavírá ústa.
Dost už bylo krve, dost bylo pláče.
Vloni jsem zemřel, ovšem letos ne.
Dost už bylo krve, dost bylo pláče.
Chci vidět zdvižený ruce, Městská opero! Honem!
Dost už bylo krve, dost bylo pláče.
Vloni jsem zemřel, ovšem letos ne.
Dost už bylo krve, dost bylo pláče.
Vloni jsem zemřel, ovšem letos ne.
VĚŘ VE SVOU DUŠI
Městská opero…
Pabllo Vittar a Majur!
Nahrávat u Laboratório Fantasma je snem všech.
Snem, který jsme měli předtím,
než jsme se zjevili v téhle existenční rovině.
Jednou nám Wilson das Neves řekl:
„Cigaretu zlomíš vejpůl, celou krabičku ale ne.“
Tím nám chtěl sdělit:
„Držte se pohromadě a budete silní.“
BRATR, PODNIKATEL, SPOLEČNÍK LABORATÓRIO FANTASMA
A za tím si všichni stojíme.
Společně jsme schopni to obrovské monstrum porazit.
Ale je tu menší detail.
Opravdu malinkatý.
Přesněji řečeno,
mikroskopický detail, který způsobil škodu Danteho rozměrů.
První potvrzená úmrtí na COVID…
Počet mrtvých dosáhl 10 000.
V Brazílii přes 60 000 mrtvých…
Projevuje se náchylnost zaměstnanců,
které v době nutnosti sociálních odstupů neposlali domů.
Dobrý ráno. Jak se máš?
Nemám dobrý zprávy.
V Brazílii se to zhoršuje, víš to?
Takže budeme muset kompletně změnit plán.
Ještě nevím, jak to bude,
ale začali jsme rušit koncerty a zároveň přišly požadavky na zrušení.
MYJTE SI RUCE
A taky nemůžeme jet na evropské turné Drik's European.
Začíná…
se to sem blížit, brácho.
Počet případů se tady totiž rychle zvyšuje.
Počkáme, co bude v následujících dnech.
Jen jsem chtěl dát vědět, je to fakt hrůza.
Tak to je vše. Měj se, brácho.
Tomu říkám reprezentativní vzorek.
První obětí koronaviru byla v Brazílii hospodyně.
Virus chytila od svýho zaměstnavatele. To je docela příznačný.
Chudina se nakazí snadněji.
Nejchudší jsou dost často lidi tmavý pleti
a sociální propasti
jim znemožňují uzdravení. Je to beznadějný.
Pro starověké Joruby nic nového pod sluncem.
Všechno, co se teď děje, se stalo už někdy předtím.
Takže máme pandemii způsobenou virem,
který nakazí obrovské množství lidí na celé planetě.
Šíří strach a nejistotu,
vězní lidi v jejich domovech,
jeden se bojí o druhého a o svou budoucnost.
Když si podrobně promyslíte povahu věcí,
dokážete události předvídat,
protože tak či onak, příroda své cykly pokaždé dokončí.
Protáčí se to dokola jako deska gramofonu.
Procestovali jsme toho tolik,
že jsem úplně zapomněl zmínit něco důležitého.
Přesně před sto lety
začal svět bojovat s pandemií španělské chřipky
a kina se rozhodla, že budou ke vstupu najímat osm muzikantů,
aby překonali obavy lidí a přiměli je jít dovnitř.
Jedněmi z takových muzikantů byli Oito Batutas,
kteří později vzali svět útokem.
Není příjemné pomyslet si, že samba v takové chvíli
posloužila jako tlumič zoufalství,
velvyslankyně shromažďování,
úsměvů a objímání.
Proto mám moc rád následující pořekadlo:
„Kamenem, který Ešu hodil dneska,
zabil ptáka ze včerejška.“
Každá příležitost, kdy máme možnost napravit hříchy minulosti,
se nachází v přítomnosti.
A to proto, kámo,
že všechno je kvůli včerejšku.
EMICIDA: AMARELO – TO VŠECHNO KVŮLI VČEREJŠKU
Máme jen jeden druhého.
To jediné, co máme…
Máme jen jeden druhého.
To jediné, co máme…
Máme jen jeden druhého.
To jediné, co máme…
Máme jen jeden druhého.
To jediné, co máme…
Máme jen jeden druhého.
To jediné, co máme…
Máme jen jeden druhého.
To jediné, co máme…
Máme jen jeden druhého.
To jediné, co máme…
Máme jen jeden druhého.
To jediné, co máme.
To nám naznačuje, o čem je 21. století.
Je to současnost,
ve které dáváme černošským ženám víc prostoru, síly a povzbuzení.
Dnešek nám ukazuje rozkvět toho,
co Ruth de Souzová zasadila před desítkami let.
Překlad titulků: Michal Pokorny