Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Valtameret ovat planeettamme elinehto.
Isoisäni Jacques Cousteau innoitti koko maailmaa -
tutkimusmatkoillaan ja valotti yhden maailman tärkeimpien -
elinympäristöjen salaisuuksia.
Siinä samassa hengessä ryhmä Disneynaturen elokuvantekijöitä -
lähti tuomaan lisävalaistusta tähän salaiseen maailmaan -
ja yhteen sen lumoavimmista asukkaista.
Luontokuvaajille meri on haasteista suurin.
Se on armoton.
Ja vierailut veden alle ovat pikaisia.
Nyt he astuvat valtakuntaan, missä eivät itse ole valtiaita.
Ja heidän on kunnioitettava paikallisia.
Ei!
Ryhmän tehtävä -
on paljastaa, millaista on elää delfiinien maailmassa.
SUKELLUS DELFIINIEN MAAILMAAN
Luontokuvaaja Roger Horrocks on Punaisella merellä -
ja valmistautuu kuvaamaan tarinamme päähahmoa,
pullonokkadelfiiniä.
Hän on kuvannut delfiinejä ympäri maailmaa,
mutta nyt ensi kertaa täällä.
Avain onnistumiseen on tutkija Angela Ziltener.
DELFIINITUTKIJA
Tutkittuaan niitä täällä vuosikymmenen -
hän tietää täsmälleen, missä delfiinit ovat.
Delfiinit ovat kenties yksi...
ELOKUVAAJA
...meren karismaattisimmista eläimistä.
Nisäkkäisiin on helppo samastua.
Niillä on nisäkkään tietoisuus.
Tunnemme niihin yhteyttä.
Kokeneena vapaasukeltajana Rogerilla riittää kuntoa -
pysyä veden alla delfiinien perässä.
Niiden kuvaaminen vaatii kuntoa,
koska ne ovat jatkuvasti liikkeessä.
Suurin haaste onkin pysyä niiden perässä -
ja todistaa niiden kaunista kanssakäymistä.
Angelasta oli valtava apu,
sillä hän on viettänyt tällä paikalla uskomattoman paljon aikaa.
Hän tuntee nämä delfiinit. Se auttoi meitä hurjasti.
Angela on yksi maailman harvoista tutkijoista,
jotka tutkivat niitä sukeltamalla.
Sen ansiosta hän on oppinut tuntemaan yli 200 delfiiniyksilöä,
ja ne ovat oppineet tuntemaan hänet.
Ymmärtääkseen eläimiä on oltava yksi niistä.
Se ei tarkoita, että olisit itse eläin -
vaan että ryhmä hyväksyy sinut.
Siinä oppii näkemään kaikki yksilöinä -
ja huomaa, että jokainen on erilainen.
Jokainen delfiini on oma persoonansa, kuten ihmisetkin.
Parvi tuntee Angelan,
mutta hyväksyvätkö delfiinit oudon uuden kameramiehemme?
Tavallaan tiesin heti veteen mennessäni,
että tämä olisi hieno tilaisuus.
Delfiinit olivat kovin halukkaita ottamaan kontaktia,
eivät vain toisiinsa vaan myös tähän kameramieheen,
mikä oli valtavan suuri ilo.
Nämä villieläimet oikeasti halusivat kameran eteen.
Se oli suurenmoista.
Kuvausten edetessä saimme käsitystä niiden ryhmäkäyttäytymisestä.
Mielestäni siinä korostui selvästi,
miten paljon delfiinien välillä on vuorovaikutusta.
Oli hämmästyttävää nähdä, miten koskettelevaisia ne olivat.
Delfiinit hieroivat eviä yhteen,
koskettelivat ja sukivat toisiaan.
Ensin arvelin sen olevan luonteeltaan romanttista,
mutta se liittyykin siteiden solmimiseen.
Ne ovat tunteikkaita ja hyvin älykkäitä otuksia, hyvin paljon kaltaisiamme.
Pian Roger havaitsi toisen esimerkin -
niiden leikkisästä älykkyydestä.
Joukko nuoria delfiinejä tuli lähelle, ja ne melkein kuin mahtailivat.
Muistan ajatelleeni, että tämä on ainutlaatuista käyttäytymistä,
jota en ehkä saisi toiste tilaisuutta kuvata.
Ne heilauttavat pyrstöään pyyhkäistäkseen hiekan pois -
saaden esiin palan korallia.
Kas näin, sillä on lelu.
Harva eläin viettää yhtä paljon aikaa leikkien,
tosin tällainen leikkiminen -
voi olla yksi tapa, jolla nuoret delfiinit harjoittelevat saalistustaitojaan.
Niissä näkyy selvästi tietty älykkyys ja vallattomuus,
ja varsinkin se, miten uskomattoman älykkäitä ne ovat.
Delfiinit tekevät niin, koska se on niistä hauskaa,
ja koska on kiva osata ja oppia.
Mielestäni ne tekevät sitä huvin vuoksi.
Angelan tutkimukset ovat tuoneet lisävaloa toiseen osaan delfiinien elämästä,
jota on harvoin luonnossa nähty:
niiden nukkumiseen.
Tämä delfiiniparvi on niin rento hänen kanssaan,
että ne torkkuvat hänen katsellessaan -
ja Rogerin kuvatessa.
Delfiinit nukkuvat vain toinen aivopuolisko kerrallaan.
Toisen puoliskon on oltava hereillä, jotta se muistaa käydä hengittämässä -
ja pitää vaaroja silmällä.
Näin aktiivisten aivojen vuoksi -
luonnossa elävät delfiinit, meidän tapaamme,
tarvitsevat paljon unta.
Ne tekevät kauniita, samanaikaisia liikkeitä -
nousten pintaan ja sitten taas sukeltaen.
Se on hyvin unettavaa ja hidasta.
Todella kaunista katseltavaa.
Se tuntui hurjan runolliselta.
Angelan ansiosta Roger ryhmineen -
alkaa saada tuntumaa siihen, millaista -
on olla villinä elävä delfiini.
Sitä tietämystä he tarvitsevat seikkailunsa seuraavalla etapilla.
Oli valtava etuoikeus -
päästä niin lähelle -
näitä eläimiä niiden ehdoilla, koska ne päättävät, tulevatko lähelle.
Niitä ei voi pakottaa tulemaan,
ja kaikista sukeltamistani paikoista -
nämä olivat sydämellisimpiä.
En unohda sitä koskaan.
Roger sai delfiinien kuvaamisen näyttämään helpolta,
mutta käykö kuvaaja Didier Noirot'lle samanlainen onni Havaijilla -
kuvatessaan tarinamme seuraavia päähenkilöitä?
Ryhävalaita.
Havaiji on loistopaikka kuvata ryhävalaita...
ELOKUVAAJA
...suuren valaskannan vuoksi.
Täällä valaita näkee varmasti.
Kristallinkirkkaissa vesissä on hyvä tilaisuus nähdä valaita.
Ja täällä naaraat synnyttävät joka vuosi poikasensa.
Emon ja poikasen kuvaaminen on ryhmän ensimmäinen tehtävä.
He lähtevät vesille Luckey Strikella,
jonka kippari Tad Luckey...
...ja professori Joe Mobleyn tutkijaryhmä...
VALASTUTKIJA
...auttavat heitä paikallistamaan niitä.
Se on aina suuri haaste.
Koskaan ei etukäteen tiedä, mitä saa.
Valaat ovat hankalia.
Siis tuottajan kannalta.
Ei valaan löytäminen Havaijilla kovin vaikeaa ole,
mutta kippari Tadin on löydettävä se oikea valas,
ja se on vaikeaa.
Kun yritän löytää sopivan valaan kuvattavaksi,
varsinkin emon ja poikasen, en odota mitään.
Koskaan ei tiedä, mitä saa kuvattua.
Didier oli mukana jo Jacques Cousteaun tutkimusryhmässä,
eli hänellä on yli 30 vuoden kokemus valaiden kuvaamisesta.
Minulla on 200.
Mutta jokainen tilaisuus on arvaamaton.
Tulkaa vain.
Siellä on emo ja poikanen,
mutta hyväksyykö emo Didierin yhtä helposti kuin delfiinit Rogerin?
Voithan sinä yrittää.
Anna mennä.
Emon ja poikasen kuvaamisessa vaikeaa on -
päästä hiljaa niin lähelle kuin mahdollista.
Hän käyttää kuplimatonta happilaitetta lähestyäkseen hiljaa.
Jos valas ei hyväksy Didierin läsnäoloa, se jätetään rauhaan.
Ryhmän on löydettävä suopea valas,
joka ei sukeltajasta häiriinny.
Ne lähtivät pois.
Aioimme sukeltaa, mutta ne ovat jo kaukana.
Mutta yritykset kuvata toista emoa ja poikasta -
tuottavat saman tuloksen.
Kun emo on poikasen kanssa, se on aina hyvin varuillaan.
Se suojelee poikastaan, jolloin kaikki tuntematon, kuten minä,
saa sen valppaaksi.
Toinen turha yritys.
Seuraavakin poistuu paikalta.
- Emo ja poikanen lähtivät. - Etkö saanut mitään?
Mene.
Emovalaiden pyrstöt alkavat käydä -
Didierille vähän liiankin tutuiksi.
On vain jatkettava yrittämistä,
löydettävä uusi valas, joka päästää lähelle.
Pitkän ja epäonnisen päivän päätteeksi -
hän yrittää vielä kerran.
Tämä on muuten yhdeksäs kerta.
Sitten onni potkaisee.
Didier on löytänyt leikkisän, helposti lähestyttävän poikasen.
Ei pidä sukeltaa suoraan kohti emoa, jolla on poikanen allaan.
Ensin pitää ystävystyä poikasen kanssa.
Jos se pysyy seurassa eikä pelkää,
emo tietää jopa nukkuessaan, että siellä on joku,
mutta että poikasella ei ole hätää, joten se suvaitsee sen.
Kun poikanen sukeltaa takaisin emon luo lepäämään,
Didier seuraa hiljaa.
Nyt on oikea hetki, koska ehkä, kun valas lähtee,
kadotan sen lopullisesti.
Niinpä päätin uida oikein hitaasti -
ja minkäänlaista ääntä päästämättä.
Emo katsoo häntä tarkasti,
mutta näyttää tyytyväiseltä, vaikka hän on vieressä.
Lopultakin onnisti.
Sukeltajat ovat vain nöyriä vieraita tässä merenalaisessa maailmassa,
mutta otuksista vahvinkin -
päästää joskus lähelleen.
Viikkojen sinnikkyyden jälkeen -
ryhmä vihdoin onnistuu kuvaamaan emoa ja poikasta.
Emon velvollisuus on suojella poikastaan, joka kasvaa nopeasti -
ennen pitkää muuttoa takaisin arktisille vesille.
Levähdyspaikasta toiseen matkatessaan -
emo rohkaisee poikastaan hyppimään.
Se voi näyttää vain hauskalta veden loiskuttelulta,
mutta se on nuorille valaille tärkeää lihasvoimaharjoitusta,
joka kehittää myös niiden hengenpidättelykykyä.
Emovalaan ja poikasen läheinen side -
tarjoaa luontokuvaajillemme väylän -
ryhävalaiden yhteisöön.
Matalat rannikkovedet ovat nuorelle poikaselle -
täydellinen turvapaikka kasvaa terveeksi ja vahvaksi.
Kaukana syvempien avovesien vaaroista.
Täällä se tutustuu myös suurempaan valasyhteisöön,
mutkikkaaseen yhteiskuntaan,
jonka toimintaa ryhmämme alkaa vasta hahmottaa.
Ymmärtääkseen oikeasti delfiinien maailmaa -
filmiryhmän on matkattava -
niiden merenalaisen kodin sydämeen.
Koko tarinan perustuksille.
Herkkään ekosysteemiin,
joka on turvapaikka miljoonille uskomattomille sivuhahmoille.
Koralliriutalle.
Tämän vedenalaisen maailman sokkeloiden kuvaaminen -
vaatii melkoisesti teknistä kamerataituruutta -
ja poikkeuksellisen tarkkaa silmää yksityiskohdille.
Kuvaaja Doug Anderson...
...on täydellinen valinta.
Halusimme kuvata riuttaa -
mukaansatempaavasti.
Niinpä kokeilimme eri tekniikoita, kaikkea mitä vain keksimme -
saadaksemme vangitsevampia kuvia.
Käytimme vedenalaista laitetta, joka oli kuin potkurilla varustettu torpedo,
joka liukui riutan yllä vähän kuin delfiini.
Kiinnitimme kameran pitkän varren päähän.
Sen avulla saatoimme tehdä tasaisia liikkeitä -
koralliriutan yllä ja koettaa saada tuotua -
kuvissa esiin jokaisen valitsemamme lajin todellisen luonteen.
Kaikista planeettamme vedenalaisista elinympäristöistä -
juuri koralliriutat ovat eliöiltään moninaisimpia.
Edessäni oleva värikkyys, elämä ja kauneus olivat hämmästyttäviä.
Siellä oli henkeäsalpaavan hienoa olla.
Niitä elämän voimakkaita kokemuksia.
Ajattelen koralliriuttaa vähän kuin kaupunkina.
Rakennuksia ovat korallit.
Ne rakennukset ovat lukemattomien eläinten koteja ja elinympäristöjä.
Jokainen siellä elävä eläin on yhtä tärkeä muille -
kuin ne sille.
Mutta jotkin koralliriutan eläimistä tekevät selvästi hyvin tärkeitä tehtäviä.
Doug tahtoo löytää näiden kaltaisia avainhahmoja,
korostaakseen yhdyskunnan kriittisiä osasia.
Tämä komea paholainen on niistä oiva esimerkki:
papukaijakala.
Ne ovat paikallisia puutarhureita -
ja siivoavat riutan kuolleesta levää kasvavasta korallista.
Viime aikoina, valtamerten lämmettyä,
koralliriutat ovat alkaneet haalistua ja kuolla.
Papukaijakalat puhdistavat riutan nopeasti,
ja uutta korallia pääsee kasvamaan, ja riutta jatkaa eloaan.
Riutat, joilta papukaijakalat ovat kadonneet, toipuvat harvoin.
Papukaijakalat ovat tärkeitä riutan hyvinvoinnille,
mutta Doug löytää toisenkin tärkeän kalan:
uskomattoman työnarkomaanin, puhdistajan.
On hetkiä, jolloin käy hyvin selväksi,
miten hallittuja ja mutkikkaita -
eläinyksilöiden väliset suhteet ovat.
Yksi niistä on se, kun näkee puhdistajan työssään.
Ne tekevät hurjan tärkeää työtä,
eli puhdistavat loiset, kuolleen ihon -
ja suomut ja kaiken pois.
Ne menevät suuhun ja kiduksiin ihan sisälle asti.
Niillä on koko ajan puuhaa.
Niitä on hurjan hauska katsoa.
Ne esittävät hassun pikku tanssin houkutellakseen lisää töitä.
Kaikki tulevat puhdistusasemiinsa.
Sööttejä pikku riuttakaloja.
Sitten on suuria petokaloja.
Uskokaa pois, on henkeä salpaavaa -
nähdä, kun puhdistaja -
ui 60-senttisen petokalan suuhun.
Riutalla vallitsee sääntö,
että puhdistajaan ei kosketa.
Se on yksi herttainen esimerkki -
riutan mutkikkaista suhteista.
Dougin jatkaessa kalojen ja riutan välisten suhteiden tutkintaa,
Punaisella merellä oleva Roger saa pian huomata,
että delfiineillä on samanlaisia riippuvuussuhteita.
Angela on havainnut uskomattoman yhteyden -
täkäläisten delfiinien ja korallin välillä.
Olin innoissani yhdestä Angelan kertomasta -
erikoisesta käyttäytymismallista, jota halusin ehdottomasti kuvata.
Angela on tuonut Rogerin erääseen erityiseen paikkaan,
jossa delfiinit käyvät joka päivä,
ja josta ne hyötyvät suuresti.
Minulle oli kameramiehenä tärkeää -
saada kuvattua -
näin ainutlaatuista käyttäytymistä.
Angelan kovalla työllä ansaitun hyväksynnän ansiosta -
hän pääsi seuraamaan delfiinejä ja tekemään tämän havainnon.
On eräs tietty korallilaji, gorgonia-koralli,
jota vasten delfiinit itseään mielellään hierovat,
koska se on varsin pehmeää.
Tämä hieronta näyttää olevan -
hurjan tärkeä osa niiden päivittäistä elämää.
On hienoa nähdä, miten ne ikään kuin jonottavat.
Ne ovat hyvin kohteliaita. Ne eivät tappele paikoista.
Ne ovat huomaavaisia ja odottavat vuoroaan.
Sitten ne jonottavat taas ja tulevat uudelleen.
Tämäkin on upea sosiaalinen rituaali.
Eri koralleista tiedetään myös,
että niissä on bakteereja tappavia aineita.
Voi siis olla, että delfiinit käyttävät koralleja -
esimerkiksi myös lääkkeenä,
tai jopa ehkäistäkseen sen avulla ihosairauksia.
Sitä on vaikea todistaa, koska se voi vain tuntua kivalta,
mutta meidän on selvitettävä, onko se tietoista itselääkintää.
Angelan uraauurtavat havainnot ovat lisänneet ymmärrystämme -
ja nostavat esiin uusia tärkeitä kysymyksiä -
delfiinien käyttäytymisestä.
Jos Angelan tutkima hypoteesi voidaan todistaa oikeaksi,
se osoittaa, miten upea keskinäinen riippuvuus -
näillä nisäkkäillä ja koralliriutoilla on.
Ne eivät tule tänne vain lepäämään ja leikkimään -
ja hakemaan turvaa,
vaan myös lääkitsemään itseään.
Angelan toivoo saavansa selville lisää delfiinien elämästä,
jotta voimme suojella niitä ja niiden riuttakotia -
pitkälle tulevaisuuteen.
Mutta koralliriutta ei ole asukkailleen aina -
terveellinen turvapaikka,
kuten Dougille pian selviää.
Sillä on tietysti eloisuutensa, värikkyytensä ja kauneutensa.
Se on se riutan valoisa puoli,
mutta sillä on myös pimeä puolensa.
Synkät kolkkansa.
Paikat, joissa -
ei ole pelkkää iloa, eloa ja kauneutta,
vaan tunnelma on pikemminkin uhkaava.
Niihin paikkoihin harva sukeltaja uskaltautuu.
Doug on ryhmineen Malesiassa,
matkalla Sipadaniin,
valtameren saarelle, jossa piilee ainutlaatuinen salaisuus.
Siellä paljastuu vaaroja, joita jotkut hahmoistamme kohtaavat -
aivan takapihallaan.
Sipadan on erikoislaatuinen pieni saari.
Se on iso kivi keskellä satojen metrien syvyistä vettä.
Se on merisuojelualue,
ja siellä asustaa valtavasti kilpikonnia.
Riutta vaikuttaa täydelliseltä turvapaikalta.
Mutta tyynen kuoren alla piilee suuri uhka -
harhautuneille kilpikonnille.
Riuttarakenteen sisällä on katakombi.
Sitä ryhmä tuli tänne kuvaamaan.
Olin kuullut Kilpikonnaluolasta jo 20 vuotta aiemmin,
ja miten vaikeaa sinne olisi mennä.
Pelkästään välineiden sinne vieminen ei olisi mikään pikku operaatio,
puhumattakaan sen valaisemisesta ja kuvaamisesta.
Meillä on ikään kuin pitkä varsi.
Sen yhdessä päässä on kamera, toisessa paino.
Meillä on veden alla viestintälaitteet, eli voimme jutella keskenämme.
Veneeseenkin on yhteys,
mutta se katkeaa heti, kun menemme sisään luolaan.
Haloo kansi, sukeltajat täällä.
Menemme nyt luolaan.
Nähdään toisella puolella.
He voivat olla siellä yli kolmekin tuntia.
Jos jokin menee vikaan,
emme voi tehdä oikeasti mitään.
Voimme vain odottaa.
KENTTÄTUOTTAJA
Toivotaan, että kaikki menee hyvin.
Oi, sukeltajat
Sukeltajat, onko kaikki hyvin?
Olemme luolassa
Se on pelottava paikka
Tosi aavemainen
Oi, sukeltajat
Käy ilmi, että se olisi vaikea paikka työskennellä.
Meidän on vedettävä naruja, joiden avulla löydämme -
luolasta uloskin.
Siellä ei ole valoa. Kulkureitti on ahdas.
Valaisemme luolan pelkin taskulampuin.
Saatte käsitystä siitä, miten syrjässä -
ja vaikeakulkuinen luola on, eli sieltä oli myös vaikea -
päästä pois.
En ollut hetkeäkään täysin rauhallinen.
Yleensä, kun sukeltaa avomeressä ja tulee ongelma,
jos happi loppuu tai tulee jokin laitevika,
voi nousta ylös.
Mutta luolassa niin ei voi tehdä.
Ei voi vain nousta ylös. On päästävä ulos.
Ja toinen iso juttu siellä on pimeys.
Sinne on saatava valaistuslaitteita.
Eniten suunnittelua vaati logistiikan toteuttaminen,
ei niinkään sen miettiminen, miltä siellä näyttäisi.
Vasta kun sytytin luolaan valot -
sain kunnon käsityksen siitä, millainen paikka se on.
Näin hautakammion.
Ja onkaloiden ulokkeilla -
makasi lähes täydellisiä liemikilpikonnien luurankoja.
Vuosien saatossa sinne kuolleita eläimiä.
Oi, katso
Takanasi on kilpikonna
Ihmettelee, mitä teette
Kuvaamassa luolassa
Se haluaa tulla mukaanne
Tulla mukaan
Dougin on liikuttava hyvin hitaasti ja varovasti.
Luolan lattiaa peittää hieno sedimentti.
Jotkut uskovat sen olevan jäänne -
tuhansista aikakausien saatossa murentuneista kilpikonnien luurangoista.
Yksikin virheliike nostaisi sen pilveksi,
jonka keskellä ryhmän olisi vaikea löytää ulos.
Tuntien pikkutarkan valmistelun jälkeen -
Doug alkaa paljastaa luolan piinaavia salaisuuksia.
Voimme katsoa luolaa kuin sinne eksynyt kilpikonna.
Tuntui kuin olisi ollut kirkossa.
Tunsin kunnioitusta paikkaa kohtaan.
Siellä oli rauhan ja pyhyyden tuntu.
Aavemainen yhteys johonkin.
Kaikki me tunsimme sen.
Koralliriutta on monin tavoin elämän antaja,
mutta se myös ottaa.
Tuntien päästä he palaavat pintaan -
ja takaisin veneen turvaan.
Sinulle
Se oli paljon upeampaa kuin etukäteen luulinkaan.
KENTTÄTUOTTAJA
Oli koskettavaa nähdä ne kilpikonnien luurangot -
luolan pohjalla -
ja kuvitella, miltä niistä tuntui, kun ne eksyivät sinne.
Kuinka peloissaan niiden on täytynyt olla.
Kertoakseen merenalaisesta maailmasta sen toisenkin puolen,
filmiryhmä halusi rankan todellisuuden vastapainoksi -
kuvata myös kauniita ja lumoavia näkymiä.
Havaijilla puolestaan -
Didier on löytänyt jotain todella lumoavaa.
Laulavan urosryhävalaan,
jonka kuoroon liittyy kilometrien säteellä satoja muita.
Vain 50 vuotta sitten näissä vesissä oli hiljaista.
Tutkija Joe Mobley on seurannut kannan toipumista.
Pohjoisen Tyynenmeren ryhävalaat pyydettiin lähelle sukupuuttoa,
kunnes ne rauhoitettiin vuonna 1966.
Siihen aikaan Havaijille tuli enää -
alle tuhat valasta.
Mutta nyt, 50 vuotta myöhemmin,
Havaijin saarilla vierailee ehkä jopa 10 000 ryhävalasta.
Seilatessamme tänään Luckey Strikella etsimme laulajaa.
Siten ne kommunikoivat keskenään.
Se on osa yhteisöllisyyttä.
Mutta Didier ei osannut varautua siihen, mitä pian kohtaisi.
- ...30 metrissä, selkäevät näkyvät. - Tässä on paljon makrillia, mikä on...
Tässä on valas, tuo punainen merkki.
- Se on 30 metrin syvyydessä. - Ihan alla.
- Se lauleli menemään... - Minäkin kuulin.
Tytöt sanoivat kuulevansa sen selvästi kokassa asti.
Uroksen laulun voi kuulla veneestä tosi selvästi,
kun on suoraan sen yläpuolella.
- Kuulemme sen vieläkin. - Kyllä.
Olemme siis hyvin lähellä.
Laskeuduimme varovasti veteen.
Katsoin alas, ja lähettyville tuli kaksi valasta,
jotka alkoivat liikkua ja pysähtyivät eteeni.
Aivan nenäni eteen.
Sitten Didierin silmien edessä -
alkoi uskomaton esitys.
Sitten saapui kolmas valas, ja ne alkoivat tanssia yhdessä.
On melkoinen lahja luonnolta -
saada seurata sellaista eturivissä.
Näiden jättiläisten seurassa -
viimeistään tajuaa oman pienuutensa.
Se oli yksi elämäni huippuhetkistä.
Se oli suurenmoinen kokemus.
Niitä hetkiä ei unohda,
kun on yksin pienenä ihmisenä niiden jättiläisten vieressä.
Se on todellakin jotain,
mikä säilyy muistoissani ikuisesti.
Se, mitä Didier onnistui kuvaamaan, on vain pieni pilkahdus -
ryhävalaiden mutkikkaasta sosiaalisesta käyttäytymisestä.
Emme vielä ymmärrä tämän upean valasbaletin -
todellista merkitystä.
Delfiinien sosiaalinen toiminta on aivan toisella tasolla.
Kuvausryhmä halusi näyttää, miten delfiinit hakevat jännitystä.
Ne symboloivat vapautta.
Ne vaeltavat valtamerissä. Niitä ei sido mikään.
Se näkyy kenties hienoimmin niiden surffatessa.
Surffaavat delfiinit ovat tavallinen näky Etelä-Afrikan Wild Coast -rannikolla,
missä Roger asui lapsena.
Nyt hän palaa juurilleen -
isojen aaltojen asiantuntijoiden kanssa -
ja yrittää kuvata tätä hienoa delfiinien harrastusta.
Valitsimme Wild Coastin, koska siellä delfiinejä on varmasti.
Tiesimme, että täällä on -
talviaikaan hienoja aaltoja.
Rogerin tavoitteena on kuvata niitä suoraan aalloista käsin.
Kameramies Jamie McPherson...
...on kiinnittänyt pikaveneen perään gyrovakautetun kameran.
Kippari Carl puolestaan
pitää veneen murtuvien aaltojen takana.
Veteraanisurffaaja Paris vie vesiskootterilla...
VESISKOOTTERIKAPTEENI
...Rogerin aivan aallon eteen.
Näyttämö on valmiina,
ja delfiinit ilmestyvät kuin kutsusta,
uiden rantaviivaa pitkin suurina ryhminä.
Mutta kuvausryhmä törmää ensimmäiseen esteeseen.
Ironista kyllä, pahamaineinen Wild Coast on täysin tyyni.
Olemme ohittaneet kaksi- tai kolmesataa delfiiniä,
jotka uivat noin kuudessa, seitsemässä parvessa.
Delfiinejä löytyy,
mutta aaltoja ei ole yhtään.
Hyvä, että delfiinejä on. Aaltoja kaivataan.
Tällä hetkellä kunnon aaltoja ei ole...
Parin päivän sisään pitäisi tulla parempia aaltoja.
Täytyy vain odottaa ja toivoa, että tuuli yltyy,
ja että delfiinit innostuvat surffaamaan.
Vesi on tosi kirkasta,
mikä on Transkeissa hyvin harvinaista.
Käytimme siis tilaisuuden -
yrittää kuvata delfiinejä veden alla.
Peukut, evät, kuonot ja sierainaukot pystyyn...
TURVALLISUUSPÄÄLLIKKÖ
...pyrstöt, räpylät, kädet ja jalatkin. Kaikki mahdollinen.
Roger sukeltaa matalaan, kirkkaaseen rantaveteen.
Pian saapuu innokas delfiiniparvi.
Kun menin ensi kertaa delfiinien kanssa veteen,
ne tuuppivat hassusti toisiaan.
En ole varma, oliko se jotain sosiaalista kanssakäymistä.
En ole nähnyt vastaavaa missään muualla maailmassa.
Onni käy myöten, ja Rogerin ollessa parven keskellä -
aallot viimein nousevat.
Ja päähenkilömme ryhtyvät toimeen.
Niiden vauhti oli uskomaton.
Kuvassa näkyy, miten ne hyödyntävät aallon energiaa -
lisätäkseen vauhtiaan. Ne ratsastavat paineaallolla.
Sitten ne kääntyvät, ottavat lisävauhtia -
ja kallistavat vasemmalle.
Se paine ampaisee ne ylös aallon takaa.
Oli upeaa olla niiden mukana.
Se oli mukava lisäbonus.
Mutta pian -
aallot käyvät Rogerille vaarallisiksi.
Aika poistua.
Vihdoinkin aallot nousevat.
Sen myötä tulee lisää delfiinejä.
Haloo, kuuluuko?
Surffauspaikoille on matkalla melkoinen joukko delfiinejä.
Hyvältä näyttää. Luulenpa, että saamme tästä jotain.
Tulkaa tänne.
Vihdoinkin Jamien ryhmä pääsee tositoimiin.
Delfiinejä aalloilla.
Carlin on ohjattava venettä taitavasti aaltojen keskellä -
ja vietävä Jamie parhaisiin asemiin.
Pitää päästä aallon edelle.
Jossain vaiheessa on tultava pois,
eli mentävä 4,5-metrisen aallonharjan yli. 4,5 metrin pudotus.
Heidän taistellessa aaltojen kanssa Carl ohjaa Jamieta -
mahdollisille hyppypaikoille.
Tarkkana. Tuolla.
Aallon edessä.
On teknisesti hankalaa pysytellä aallon läpi uivien delfiinien kannoilla -
ja ajaa samalla täyttä vauhtia toiseen suuntaan.
Mutta työ alkaa tuottaa hedelmää,
kun Jamie saa aallosta toiseen kuvattua delfiinien taiturointia.
Tämä on jännittävintä, mitä olen tehnyt.
Mutta Carlin ei pidä mennä liian lähelle aaltoja.
Jos ne alkavat murtua, ne voivat kaataa veneen helposti.
Kuvaan astuvat nyt Roger ja Paris.
- Vesiskootterin selkään. - Mentiin.
Tämä on ensi kerta, kun yritän -
kuvata delfiinejä vesiskootterista.
Tavoitteena oli saada kuvattua vain -
pari hienoa pätkää aallon edessä.
Aallot olivatkin isoja.
Se oli iso aalto.
Minulla oli taitava kuljettaja, joka vei -
minut tiukkoihin paikkoihin,
missä aalto olisi voinut vyöryä ylitsemme milloin vain.
Paris oli uskomaton.
Hän osasi ennakoida, miten aalto murtuisi.
En unohda koskaan sitä hetkeä,
kun yksi aalto alkoi murtua -
mukanaan iso delfiiniparvi.
Lähestyimme aaltoa -
ja muistan, miten näin delfiinit sen edessä.
Parisin on odotettava.
Arvioitava tilanne.
Saimme mahtavaa kuvaa, kun ne kiisivät aaltoa alaspäin.
Ja aallon murtuessa hänen on kiihdytettävä pois alta.
Se tapahtuu tosi nopeasti.
Sain kuvattua juuri sen, mitä halusinkin.
Tämä on riemastuttavaa. Olen odottanut tosi kauan.
Istuin ja odotin päiväkausia.
Kunnes yhtäkkiä olosuhteet ovat kohdillaan.
Ja saman tien Jamie käskee -
keräämään kamat, ja sitten jo mentiin.
Aivan kuin suunnittelimme, kohti aallon kylkeä,
ratsastimme aallolla, ja hyppäsimme alas. Kerrassaan fantastista.
Filmiryhmämme sai vangittua uskomattomia, vauhdikkaita kohtauksia -
delfiinien irrottelusta.
Mutta ei delfiinien elämä pelkkää leikkimistä ole.
Niidenkin on etsittävä ruokaa,
jota ei useinkaan itse riutalta löydy.
Yksi hienoimmista delfiinien ruokailupaikoista -
löytyy Bahamalta.
Dolphin Dream -aluksella -
Bahama-ryhmämme on kippari Scott Smithin käsissä.
Hän on vanha delfiinimies, joka vie heidät keskelle toimintaa.
Tarinan tätä osuutta varten ryhmään liittyy -
myös kameramies Paul Atkins...
...meribiologi ja delfiiniasiantuntija,
joka on kuvannut niitä ympäri maailmaa.
Olen kuvannut delfiinejä ja valaita yli 30 vuotta.
Olen kuvannut pullonokkadelfiinejä Bahamalla ennenkin.
Odotan aina innolla tilaisuutta palata sinne.
On aina yhtä jännittävää päästä veteen -
ja nähdä niitä tuttuja eläimiä.
Joskus minusta tuntuu, että ne muistavat minut,
että ne tulevat tervehtimään.
Kun ne lopulta lakkaavat kiinnittämästä huomiota,
silloin tietää kuuluvansa niiden heimoon.
On erityislaatuinen kokemus, kun voi matkata niiden kanssa -
ja päästä näkemään niiden touhuja.
Paul aikoo kuvata delfiinejä saalistamassa hyvin erikoisella tavalla.
Ne käyttävät kaikuluotausta,
joka toimii vähän kuin lasernäkö.
Ne päästelevät nopeita napsauksia, jotka kimpoavat pohjan olioista.
Näin ne löytävät hiekan alta ruokaa.
Kuten katkarapukaloja.
Delfiiniryhmän seurassa ollessaan -
sitä tuntee itsensä etuoikeutetuksi, kun saa nähdä niiden kulttuuria.
Delfiinit ovat niitä harvoja eläimiä -
ihmisten ja isojen ihmisapinoiden lisäksi,
joilla on osoitettu olevan oma kulttuuri.
Se kulttuuri perustuu tavoille löytää ravintoa.
Delfiinit ovat ympäri maailmaa kehittäneet erilaisia ruokailustrategioita -
elinympäristöstä riippuen.
Jotkut niistä vaativat uskomatonta ryhmätyöskentelyä.
Nämä Floridan liejualueet -
ovat hyviä ruokapaikkoja useille meren ja rannikon eläimille.
Ja runsaan kalakantansa vuoksi -
siellä on saanut alkunsa delfiinien hämmästyttävä saalistustekniikka -
nimeltään mutasaarto.
Tutkija Laura Engleby...
DELFIINITUTKIJA
...toi kameramies Jamie McPhersonin tälle vuorovesialueelle -
kuvaamaan tätä hämmästyttävää ilmiötä.
Se ei ehkä ole Jamielle niin veretseisauttavaa -
kuin delfiinien surffaamisen kuvaaminen,
mutta yhtä vaikeaa se on.
Voi kehveli.
Veneestä käsin on vaikeaa nähdä, missä ne ovat.
Kamera on merenpinnan tasolla.
Ne näkee vasta pinnalla.
Joskus näkee eviä.
Yritämme selvittää, mihin ne suuntaavat.
Sitä on vaikea määritellä.
On vaikeaa olla oikeassa paikassa oikeaan aikaan.
Yhtäkkiä delfiinit näyttävät kokoontuvan -
ja yhdistävän voimansa.
Jamie, ne ovat oikealla.
- Oikealla. - Missä?
- Oikealla. - Selvä.
Näetkö ne?
Ne ovat alkaneet saalistaa.
Jamie zoomaa kauko-objektiivillaan.
Näkyy kovasti loisketta.
Ne eivät nosta päätään kalan napatakseen kuin vasta viime hetkellä.
Delfiinien on silti yritettävä napata kalat ilmasta.
On lumoavaa katsoa niiden kasvoja ja nopeutta,
kun ne napsivat kaloja ilmasta.
Mutta ymmärtääksemme tätä käyttäytymistä paremmin -
oli noustava ilmaan.
Delfiiniparvien havaitseminen näillä liejualueilla -
käy paljon helpommin helikopterista käsin.
Alapuolellamme näkyy delfiinejä.
Delfiinit uivat joka päivä näitä vuorovesikanavia pitkin -
vaarallisen mataliin vesiin.
Ne houkuttelee sinne suuri kalamäärä.
Näyttävät olevan matalassa vedessä.
Laskuveden aikaan on niin matalaa, että niiden on uitava kyljellään.
Tällä näyttää olevan hauskaa saalistaessaan meriheinän keskellä.
Mitä sinä oikein teet?
Mutta kuvausryhmä ei tullut kuvaamaan tätä saalistusmetodia.
Niinpä he jatkavat etsintää.
- Tehdään kierros. - Selvä.
...käännetään nokkaa...
Tullaan takaisin näiden kavereiden luo,
jos ei muuta löydy.
Lähistöllä toisen delfiiniryhmän kohdalla paljastuu riskejä,
joita matalikolla saalistus sisältää.
- Ne ovat ihan karilla. - Niin ovat.
Uskomatonta. Ne kaivoivat pienen mutalammikon.
Ne uivat ympyrää ja saivat aikaan kuopan,
missä voivat sentään uida,
eivätkä pala auringossa tai joudu olemaan kyljellään.
Pahinta on se, kun ne jäävät jumiin,
ja oma ruumiinpaino ja kuumuus voivat rusentaa niiden sisäelimet.
On kauheaa, kun näkee niiden hädän -
ja huolen, muttei voi auttaa.
On yläpuolella helikopterissa, muttei voi auttaa.
Laura tietää, että pian on nousuvesi, ja delfiinit pääsevät vapaaksi.
Ja pian he havaitsevat jotain.
Mutapilviä.
Lähestyessään he näkevät, että delfiinit todellakin saalistavat.
Ilmasta käsin näkee ihan eri perspektiivistä,
mistä on kyse.
Ne selvästi jahtaavat saalista, mutta tämä on saalistuskeino,
jota ei ole ennen dokumentoitu.
Vasta näiden ilmakuvien myötä -
näemme oikeasti, mitä ne tekevät.
Mutta tämäkään ei ole se saalistustapa, jota he ovat tulleet kuvaamaan.
Sitten, lopulta,
Jamie näkee sen, mitä on kaivattu.
Tämä delfiini hakkaa mutaa pyrstöllään -
ja muodostaa täydellisen ympyrän.
Mutarenkaan.
Tämä tekniikka itsessään -
kertoo delfiinien hämmästyttävästä älykkyydestä.
Ne osaavat tehdä mutaisesta maasta täydellisen kalaverkon.
Ne ovat näköjään piirittäneet kalaparven.
Hienoa työtä.
Osa delfiineistä on ajanut kalaparven renkaaseen.
Pakoon yrittäessään loukkoon jääneet kalat -
hyppäävät suoraan delfiinien suihin.
Täydellistä, niillä on kokonainen kalaparvi.
Delfiinit yrittävät saartaa ne.
Katsokaa, noin.
- Uskomatonta. - Todellakin.
En ole ennen nähnyt mitään noin koordinoitua.
Ne toimivat yhdessä ja kommunikoivat,
jotta ringistä saadaan tiivis,
ja jotta kalat hyppäävät juuri delfiinejä päin.
Uskomaton esitys.
Kuvausryhmän kärsivällisyys palkittiin.
He saivat viimein kuvattua -
tätä pullonokkadelfiinien uskomatonta ryhmäsaalistusstrategiaa.
Paljon syvemmissä vesissä, Havaijin rannikon lähellä,
valasryhmämme on palannut kuvaamaan -
urosryhävalaiden suurta kokoontumista.
Mutta tässä kokoontumisessa ei ole delfiinien yhteishenkeä.
Päinvastoin.
Pinnan alla muhii kiivas kilpailu.
Ne kokoontuvat tänne suurin joukoin -
ottaakseen osaa luonnon näyttävimpään taisteluun.
Ted on Luckey Striken kannella tällä kertaa yhdessä -
Paul Atkinsin kanssa kuvaamassa tätä rituaalia.
He seuraavat naarasryhävalasta, jolla on useampi uros perässään.
Ilmassa on selvästi jännitystä,
kun on menossa kuvaamaan tällaista taistelua.
Koskaan ei voi olla varma, mitä tapahtuu.
Ne uivat klo yhdessätoista tosi nopeaa vauhtia.
Professori Joe Mobley dokumentoi toimintaa kokasta käsin.
Kun vene saavuttaa parven, tilanne alkaa kuumentua toden teolla.
Taistelu on alkamaisillaan.
Urokset alkavat jahdata toisiaan.
Parvi liikkuu varsin nopeasti.
Kun Paul alkaa kuvata hämmästyttävää toimintaa pinnalla,
kisaan liittyy yhä lisää valaita.
Kaikki nämä haastajat yrittävät saada kiinni -
ja syrjäyttää tämänhetkisen johtajan -
ja voittaa koko kisan.
Keulassa tahdin määrää naaras.
Mutta nämä pintakuvat eivät anna kuvaa koko taistelusta,
kuten Joe on jo vuosia arvellutkin.
Turhauttaa olla sidottu pinnan yläpuoliseen maailmaan,
missä näemme ehkä kymmenen prosenttia valaiden käyttäytymisestä.
Moni tärkeistä asioista tapahtuu pinnan alla.
Aika hyvä varsikameralle?
Anna mennä.
Aiomme yrittää.
Hyödynnän yhä enemmän tällaisia tilaisuuksia,
joissa saan avuksi filmiryhmiä hienoine teknisine laitteineen.
Näiden vehkeiden avulla näemme valaiden perspektiivin.
Niiden maailman.
Saamme varmemmin vastauksia kysymyksiin,
joita olemme kysyneet vuosikymmeniä.
Saitko sen?
Suunnittelimme kaikkien varsikameroiden isoisän.
Tällaista ei ole ennen yritetty.
Valmis.
Varsikameran on oltava riittävän vankkaa ja kestävää tekoa -
kestääkseen vedessä 4-5 solmun vauhdin,
joskus jopa kuuden.
Paul toivoo saavansa ainutlaatuista vedenalaista kuvaa -
tästä hienosta kisasta.
Hän asentaa yläkannella monitoria.
Veneen ottaessa kiinni hyökkäileviä jättiläisiä -
kippari Tadin on saatava vene aivan niiden rinnalle.
Tuolla on kaksi valasta.
Nyt kuvassa on kolme valasta.
Yksi on ihan keskellä ruutua.
Tämä on loistopaikka, Tad.
Se tulee tänne, hyvä juttu.
Pysy siellä ja odota noita muita.
Yhdistämällä Paulin vedenalaiset ja pintakuvat -
helikopterilla kuvattuihin ilmakuviin...
Hienoa, Tad. Pidä tämä.
...tämän taistelun kiihkeys alkaa paljastua enemmän kuin koskaan.
Yksi tulee meidän alta. Tämä on loistopaikka, Tad.
Se tulee suoraan tänne. Hyvältä näyttää.
Jestas.
Kaikki valaat sukeltavat syvälle.
Yhä syvemmälle.
Siinä ne menevät.
Nyt ne kaikki näkyvät sukeltavan pohjaa kohti,
noin 60 metriin.
Voimme seurata niitä -
suoraan pohjalle ja nähdä ne.
Ne näyttävät saavuttaneen pohjan 60 metrissä.
Jos saamme sinne kameran,
ehkä saamme selville, missä kaikki tapahtuu.
Ehkäpä varsinainen parittelu tapahtuu siellä.
- Kenties. - Nousee.
Ne ovat yhä ihan lähellä.
Yhtäkkiä ne nousevat takaisin syvyyksistä,
ja yhteenotto jatkuu vielä kovemmalla vauhdilla.
Aivan, tästä tulee...
Tästä tulee oikein hyvä.
Yli 25 urosvalasta rynnistää kameran ohi -
kuplia vihaisesti päästellen.
- Paljon kuplia. - Niin on.
Hurjasti kuplia.
Hännillä olijat yrittävät pakottaa edellä menijät alas -
iskien niitä armotta, jotta hidastaisivat niitä ja pääsisivät naaraan lähelle.
Tämä on valtavin luonnon meritaistelu.
Viimein muut urokset väsyvät -
ja kaksi nopeinta ja vahvinta ottavat kärkipaikat -
aivan naaraan kannoilla.
Viime hetkillä haastaja hyökkää eteenpäin -
pakottaen kilpakumppanin syvälle -
ja keskeyttämään kisan.
Se vie voiton muiden edestä.
Ne lähtevät.
Siellä ne menevät.
Taistelu on vihdoin ohi.
Yksi mahtava ryhävalas taisteli ja voitti oikeuden -
toimia yksinäisen naaraan suojelijana.
Tämän upean tapahtuman kuvaaminen oli mahdollista vain,
koska valaskanta on suojelun ansiosta kasvanut.
Tällaiset menestystarinat ovat valitettavasti harvinaisia.
Toisin kuin ryhävalaiden,
meremme suurimpien petojen kannat ovat jyrkässä laskussa.
Joka vuosi kalastetaan yli sata miljoonaa haita -
haineväteollisuuden tarpeisiin.
Jättiläisistä kuten tiikerihaista on tulossa yhä harvinaisempia.
Eikä niiden paisuteltu maine pelottavina ja tappavina petoina -
auta niitä yhtään.
Kuvattuaan haita vuosia -
Paul tietää, etteivät ne ole lainkaan maineensa kaltaisia.
Kun näin haita ensi kerran veden alla, vaikutuin siitä,
miten poikkeuksellisen kauniita ja uljaita ne olivat,
miten sulavasti ja ketterästi ne uivat.
Haissa tekee vaikutuksen myös se,
koska niitä on oppinut pelkäämään,
että ne eivät vaikuta uhkaavilta.
Ne eivät vaikuta pelottavilta.
Kun paikalle saapuu tiikerihaita,
niiden läsnäolon todellakin tuntee.
Kaikki huomio kiinnittyy tiikerihaihin, eikä sille halua kääntää selkää,
koska niillä on taipumus tietää, mihin suuntaan toinen katsoo,
ja ne tulevat selän taakse.
Ne tykkäävät testailla, mikä toinen on.
Ja testaillessaan ne voivat työntää nenänsä toiseen kiinni.
Silloin voi laittaa käden sen nenälle -
ja työntää sen hellästi pois.
Mille maalla elävälle pedolle voisi tehdä niin?
Jos niin tekisi ruokailevalle karhulle, leijonalle tai tiikerille,
tulisi raadelluksi.
Ja silti yhdelle maailman pedoista suurimpana ja julmimpana -
yleisesti pidetylle -
voi täysin turvallisesti tehdä niin.
Hait eivät ole vain ihmisten väärinymmärtämiä,
vaan niiden tärkeää roolia meren tasapainoisen ekosysteemin ylläpitäjänä -
usein vähätellään.
Terveessä koralliriutassa elää useita haita,
mutta nykyään sellaisia riuttoja on yhä vaikeampi löytää.
Vedenalaiskuvaaja Denis Lagrange on jo vuosia tiennyt -
yhdestä planeettamme viimeisistä linnakkeista,
joissa harmaariuttahait kokoontuvat.
Hän on Ranskan Polynesiassa ja valmistautuu sukeltamaan haiden sekaan.
Nousuveden aikaan sadat riuttahait kerääntyvät tähän kanavaan.
Kuten Paul, Deniskään ei pelkää näitä huippusaalistajia,
koska tietää, ettei ole niiden ruokalistalla.
Mielestäni hait ovat yksi merten uskomattomimmista olennoista,
ja sen tuntee.
Kun kaikki ne hait kokoontuvat yhteen -
ja ovat tiiviissä ryhmässä,
se on upea spektaakkeli.
Ranskan Polynesia taitaa olla maailman viimeinen paikka,
missä sitä voi todistaa.
Yritämme perustella, miksi haita pitäisi suojella eikä tappaa,
taistelemme haiden eväpyyntiä vastaan, mutta sitä viestiä on tärkeä toistaa,
koska ne ovat ravintoketjun huipulla.
Ne puhdistavat riuttaa kaikista sairauksista.
Ilman näitä petoeläimiä riutta ei ole hyvässä kunnossa.
Se on totuus.
Meidän on yritettävä suojella haita.
Ranskan Polynesia on yksi maailman ainoista maista,
jotka oikeasti suojelevat haita. Se on kirjattu lakiin.
Haita ei saa tappaa, niitä ei saa kalastaa.
Haiden suojelun ansiosta -
ne saavat toteuttaa itseään elinvoimaisina saalistajina.
Mutta useimmat hait eivät saalista päivänvalossa.
Kunnon saalistus tapahtuu pimeän tultua.
Denisin seuraava sukellus olisi siis paljon suurempi haaste.
Hän aikoo ensi kertaa kuvata yöllä saalistavia haita.
He pukeutuvat erityisiin rengashaarniska-asuihin,
jotka on suunniteltu niin, etteivät hain hampaat puhkaise ihoa.
Hait eivät usein tarkoituksella pure ihmistä.
Mutta saalistuksen vimmassa on viisaampaa varautua.
Odotamme vilkasta haiyötä.
Toivottavasti selviämme.
- Mennäänkö nyt? - Mennään vain.
- Kaikki hyvin? - Kaikki hyvin?
Kyllä.
Tämä on kuin erikoisjoukkojen operaatio.
Ja niin sen pitää ollakin.
Muutama hai ilmestyy saman tien.
Niitä tulee koko ajan lisää.
Kun sukeltaa riutalle -
ja näkee hurjan määrän haita yhtä aikaa,
alkaa hiukan pelottaa.
Kannella jännitetään.
He katselevat yläpuolelta haiden kokoontumista.
Näemme tällaista ensi kertaa.
Päiväsaikaan hait ovat aika laiskoja,
mutta kun niiden kanssa sukeltaa yöllä,
näkee, miten hurjan vahvoja ne ovat.
Piilossa pysyessään kalat ovat turvassa.
Mutta riuttakalat tulevat esiin,
ja vimmainen saalistus alkaa.
On pelottava ajatus joutua hain syömäksi.
Kun niitä on satoja ympärillä tai ne uivat suoraan kohti,
eivät ne sinusta välitä, vaan ainoastaan kaloista.
Ei, ei!
On l'a fait! On l'a fait!
On pidettävä huoli, etteivät pikkukalat tule väliimme.
- Aivan. - Menkää pois.
Isona joukkona ne ovat raivokkaita.
Jos ne tulevat lähelle, ne huitaisevat toisen kumoon.
Sain tuntea sen, kun yksi pieni kala ui esiin korallista,
ja ne lähtivät sen perään minusta välittämättä.
Ne jahtasivat sitä kalaa.
Vesi virtasi kuin joessa.
Jälkeenpäin tuli toinen mielikuva.
Keskellä Los Angelesin liikennettä.
Kuin jossain elokuvassa?
Iso liikenneympyrä ja autoja joka puolella.
Moottoritie täynnä autoja, kuin valtava liikenneruuhka,
ja Denis sen keskellä.
- Kävin L.A.:ssa... - Ne virtasivat -
kuin vesi, ne hait hänen ympärillään.
Ne ovat eläneet täällä 400 miljoonaa vuotta.
Ne lajit ovat... Kun ne näkee saalistamassa,
näkee, että evoluutio teki niistä niin vahvoja.
Ihan huippuja.
Niiden saalistus on kaunista katseltavaa.
Kaunista.
Kuvaajamme halusivat jakaa kanssanne pienen välähdyksen delfiinien maailmasta -
ja kävivät samalla upeissa paikoissa, joista moni on viimeisiä -
kukoistavia valtameriyhteisöjä.
Terveet, eliöstöltään rikkaat koralliriutat -
reunustivat ennen trooppisten valtamerien rantoja,
mutta nykyisin ne ovat harvassa.
Me tapamme ne.
Saastuttaminen ja riistokalastus -
ovat vain pari esimerkkiä niiden tuhoa edistävistä toimista.
Surullista kyllä, niiden kolmen vuoden aikana, joina tätä filmiä kuvattiin,
Isosta valliriutasta kolmannes haalistui ja kuoli.
Useimmat tutkijat ovat yhtä mieltä, että ilman välittömiä toimia -
lähes kaikki koralliriutat tuhoutuvat vain 50 vuodessa.
Lukemattomat eliöt lakkaavat olemasta.
Ja delfiinit menettävät elintärkeän kotinsa.
Mutta toivoa on. On yksi helppo ratkaisu.
Suojelu.
Hyvänä esimerkkinä siitä ovat Palaun saaret Mikronesiassa.
Didier on tullut tänne kuvaamaan hyvin erityistä tapahtumaa.
Kun tiesin lähteväni Palauhun,
olin hyvin innoissani, koska se oli käymättä.
Kun työnsin ensi kertaa pään veteen, tajusin, miten kaunis se on.
Siellä tapahtuu voimakasta kumpuamista,
joka nostaa syvyyksistä -
ravinteikasta vettä.
Se muodostaa huippuhienon riutan, jossa on runsas eläimistö,
ja kaloja joka puolella.
Eikä vain pieniä.
Jättiläisiä ja muita petoja.
Kaikenlaisia kaloja. Koko ravintoketju.
Paholaisrauskuja, satoja haikaloja, täällä ovat kaikki.
Vuonna 1998 luultiin, että tämä riutta olisi ikuisesti menetetty.
El Niño -ilmiö oli haalistanut ja tappanut korallin.
Mutta tiedätte kyllä kuka tuli siivoamaan:
uskollinen papukaijakalamme.
Valtion toimeenpaneman suojeluohjelman avustuksella -
riutta on nyt kuin uusi.
Ei ihme, että Palau on nykyisin kuuluisa suurista kalojen kokoontumisista.
Papukaijakalat kokoontuvat aina täysikuun aikaan aamulla kutemaan.
Se on se legendaarinen näytelmä, jota Didier on tullut kuvaamaan.
Papukaijakalojen kuteminen on erityinen tapahtuma,
koska tämä on minulle ensi kerta.
Silmien eteen tulee kaloja,
ei kymmentä, kolmeakymmentä, vaan niitä on satoja.
Ne ovat isoja kaloja, noin 20-30-kiloisia.
Tämä on kameramiehelle ainutlaatuista.
Didierin on pysyttävä koko ajan rauhallisena ja valmiina,
koska varsinainen kuteminen voi tapahtua koska vain.
Kun ne kokoontuvat, on pysyttävä riutalla -
ja odotettava ja odotettava, kunnes yhtäkkiä -
ne menevät siniseen veteen, missä kaikki tapahtuu.
Siellä työ käy mutkikkaaksi,
koska on uitava vastavirtaan,
emmekä pysty kilpailemaan kalojen kanssa.
Ne ovat meitä paljon nopeampia.
Kun ensimmäinen naaras saapuu kutemaan,
ne tulevat kaikki yhdessä.
Ne uivat ylöspäin, ja urokset seuraavat.
Kahdesta neljään, joskus kymmenenkin.
On reagoitava nopeasti, koska kaikki käy hetkessä.
Mitään ei saa missata.
Papukaijakalat laskevat lämpimiin merivirtoihin miljoonia munia,
joista syntyy seuraava sukupolvi riutan pelastajia.
Löytäessään näitä spektaakkeleja ympäri maailmaa -
filmiryhmämme ovat tarjonneet meille myös arvokasta tietoa,
miten voimme auttaa hauraita meriämme.
Kansainvälisen suojelun avulla -
muut Palaun kaltaiset paikat voisivat toipua -
ja luoda terveemmän, hedelmällisemmän meren.
Meren täynnä uskomattomia hahmoja,
jotka voivat kukoistaa pitkälle tulevaisuuteen asti.
Tekstitys: Päivi Vuoriaro