Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
‎UN DOCUMENTAR ORIGINAL NETFLIX
‎Nu pot să te împing destul de sus.
‎A fost așa de sus încât era să mor!
‎Era să mori? Vai!
‎Ce înfricoșător! ‎Cum ți-ai dat seama că era să mori?
‎Eram prea sus. Îmi place.
‎Deci ți-a plăcut?
‎Dacă-ți place să mori...
‎Salut! Eva!
‎- Salut! ‎- Felix. Ajută-mă să mă ridic.
‎Da.
‎În regulă, haide!
‎Ești gata s-ajungi sus?
‎Tată, ai grijă,
‎paiele-s foarte alunecoase.
‎Ce?
‎Ai grijă să nu aluneci.
‎Da, am grijă.
‎Bine. Promiți?
‎E rândul tău.
‎Ești o fetiță mare și grea.
‎O s-o fac eu înaintea ta, deci...
‎Spune când.
‎- Tată, ești bine? ‎- M-ai filmat, mămico?
‎- Da. ‎- Minunat.
‎Mereu mi-am dorit să apar în filme.
‎Cum mă ridic?
‎Ce căzătură!
‎M-am blocat. Haide, Steve, Felix!
‎Ai nevoie de ajutor.
‎Rămâi jos, tată.
‎Nu te mișca.
‎Asta... Eu...
‎- Te-a durut? Ești bine? ‎- Sunt bine.
‎Gândul că l-aș putea pierde pe omul ăsta
‎e prea greu de suportat.
‎E tatăl meu.
‎E o persoană deschisă, tolerantă.
‎Toți ne dorim un asemenea tată.
‎Un astfel de tată am eu. ‎Și am avut toată viața.
‎Dar se apropie acum.
‎Începutul dispariției lui.
‎Și nu putem accepta asta.
‎El e psihiatru.
‎Eu fac filme.
‎Am propus să facem un film ‎despre moartea lui.
‎El a acceptat.
‎Hei!
‎(CU CÂȚIVA ANI ÎN URMĂ)
‎În regulă.
‎O să luăm un scaun.
‎Ăsta e.
‎E cam îngust.
‎E cam îngust, așa e?
‎Da. Cât v-a costat?
‎Maureen, cât ne-a costat?
‎666$.
‎- Pot să fac așa. ‎- Hai înăuntru.
‎- Da. ‎- Bine.
‎- S-ar putea să nu mai ies. ‎- Îți țin eu picioarele.
‎E groaznic.
‎Arată binișor.
‎E comod înăuntru?
‎Cui îi pasă dacă e comod?
‎Ție.
‎Noapte bună, dragă lume!
‎Kimmy, chiar pare mort.
‎Ray, uită-te și la poziția mâinilor.
‎Așa.
‎Și apoi...
‎E foarte ciudat ‎să-ți vezi prietenul în sicriu.
‎Nu-mi face bine.
‎Dar e un film,
‎îmi tot repet că e un film
‎și vezi multe lucruri în filme ‎care nu se întâmplă în realitate.
‎Încă respiră.
‎Asta ușurează situația.
‎Asta e șmecheria, nu?
‎Acum a adormit.
‎- Bine, unu, doi, trei. ‎- Împinge cu picioarele.
‎- Bravo! ‎- Așa.
‎- E bine. ‎- Ține-l din spate.
‎Bine, acum coboară treptele.
‎O înviere!
‎Incredibil!
‎Mă bucur să fiu din nou aici.
‎- Ne-a fost dor de tine. ‎- Și mie, de voi.
‎Ce faceți nu e complet fantastic.
‎E ceva ce te pune pe gânduri
‎și toată lumea trebuie să se pregătească.
‎Toată lumea moare
‎și, având asta în vedere, ‎nu e o temă fantastică.
‎3415 ‎DR. C. RICHARD JOHNSON
‎PSIHIATRU ‎N. 1932 -
‎Știți la ce-s bun?
‎Să fiu lovit cu mașina.
‎Sunt tipul care e luat de pe stradă ‎și aruncat în fața autobuzului.
‎Sunt tipul a cărui piele e tăbăcită.
‎Îți place ce faci?
‎Cascadoriile? Sau...
‎Da. Îți place să fii cascador?
‎Îmi place...
‎lumea filmului.
‎Bine.
‎Cu cât e mai grandios...
‎mai creativ, cu atât îmi place mai mult.
‎Putem aranja un pic microfonul?
‎Da.
‎Să zicem că ar avea un atac de cord,
‎ai mai făcut asta?
‎Ar fi...
‎Știți.
‎L-aș pune să se răstoarne cu scaunul,
‎asta ar convinge. ‎Cu picioarele în sus, știți?
‎- Dar, cel mai important, am grijă ca... ‎- Nimeni să nu fie rănit.
‎Nimeni să nu fie rănit.
‎Ca tata. N-a pierdut niciun pacient.
‎Ba da.
‎Am avut una sau două sinucideri.
‎Nu știam.
‎Au fost destui cascadori
‎care s-au sinucis.
‎Da. Deci, dac-o să te gândești vreodată ‎la sinucidere, să îmi spui.
‎Cum adică am o problemă?
‎N-am nicio problemă!
‎Și apoi... ‎scena poate fi oricât de violentă vreți.
‎- Da. ‎- Dar, întâi,
‎vă ridicați mâinile.
‎Sigur.
‎Și apoi ar fi fain dacă v-ați... ‎dacă scaunul s-ar...
‎Răsturna? Da.
‎Sau vă pot răsturna cu piciorul.
‎E un fel curajos
‎- ...de a muri, în stil mafiot. ‎- Da.
‎Căutăm cascadori pentru morți accidentale.
‎Așa e, ați zis „accidentale”.
‎Da.
‎Aș vrea să aflu ‎dacă vi se pare interesant.
‎Ideea propusă de fiica dv.,
‎să stați și să priviți cum Dick Johnson...
‎- Da. ‎- ...știți...
‎Asta voiam să știu.
‎Sigur. Va fi grozav, știi?
‎- Bine, da. ‎- Da.
‎Ai surprins foarte bine mersul încovoiat.
‎Minunat. Fantastic.
‎Liber.
‎Eu am fost? A durut.
‎Au!
‎Care a fost cea mai mare durere ‎simțită în viață?
‎Atacul de cord.
‎- Te-a durut? ‎- Da.
‎- Serios? ‎- Da.
‎Nu știam.
‎A fost parte din... Te-a durut inima.
‎Da. Totul a fost dureros.
‎Inițial,
‎n-aveam aer, nu puteam respira, ‎m-am întins,
‎a trebuit să merg acasă, mă durea,
‎apoi am mers la urgențe,
‎mi s-a oprit inima, toată experiența.
‎Nu o parte din ea, în întregime.
‎- Mă bucur că ai scăpat. ‎- Da, mă bucur...
‎că am scăpat, da.
‎Da. Câți ani au trecut de atunci?
‎Din 1987... sunt 20 de ani, nu?
‎- Mai mulți. ‎- Da? Șapte...
‎Treizeci de ani.
‎Sunt 30 de ani?
‎Ai mai trăit încă 30 de ani.
‎E bine. Da.
‎Cei mai frumoși ani din viața mea.
‎CU O ZI ÎNAINTE DE ATACUL LUI DE CORD,
‎DICK JOHNSON A MÂNCAT ‎TREI FELII DE TORT CU CIOCOLATĂ
‎De unde am primit asta?
‎Văd o gânganie.
‎E o musculiță.
‎Lovește-o. Omoar-o.
‎Aoleu!
‎E prima oară când omoară ceva.
‎Musca aia nu e moartă.
‎Luptă pentru viața ei.
‎E o muscă deșteaptă.
‎- Cine e? ‎- E bunica mea.
‎E bunica Walder.
‎Bunica ta a murit deja?
‎A murit deja. A murit demult.
‎- Când eram... ‎- Erai bebeluș?
‎Nu, a murit când eram adolescent.
‎Și, când eram adolescent...
‎locuia cu noi.
‎- Vreau asta. ‎- Da.
‎Cine mai e acolo?
‎Asta e bunica voastră care a murit.
‎Știți cum o cheamă?
‎Mama.
‎Da, așa îi spuneam eu.
‎Dar mai țineți minte cum o cheamă?
‎Catie Jo.
‎Catie Jo, așa e.
‎Hei...
‎DECEDATĂ - CATHERINE JOY JOHNSON
‎CENUȘĂ UMANĂ
‎Mi-a fost mereu rușine cu degetele astea.
‎Toată viața am fost jenat din cauza lor.
‎N-am putut sta desculț niciodată.
‎Au făcut-o pe mama să plângă.
‎Când m-a născut și mi-a văzut degetele,
‎a plâns foarte mult.
‎De unde știi?
‎Am fost acolo.
‎Da.
‎Avem idee cum a căzut mama pe scări?
‎Cred că a estimat greșit
‎și a crezut că a ajuns jos ‎înainte să ajungă jos.
‎- Da. ‎- Și a călcat în gol.
‎Ce și-a rupt?
‎Șoldul.
‎Atunci a început calvarul.
‎Dar tu ești atent când cobori.
‎- Da. Sunt foarte atent. ‎- Da.
‎- Mă țin de balustradă. ‎- Da.
‎RAIUL
‎Poți să-ți sprijini un braț de perete,
‎brațul care e mai aproape de perete, ‎într-un fel ciudat...
‎Da, e bine.
‎Bine. Gata?
‎Și... acțiune!
‎Zâmbește, tată.
‎Da. Perfect, cred că am reușit.
‎- Derulăm? ‎- A fost superb.
‎Ai sărit foarte frumos, Bruce.
‎Părinții ne-au crescut în spiritul ‎religiei adventiste de ziua a șaptea.
‎Așa au fost crescuți și ei.
‎Ca orice religie, oferă răspunsuri ‎la întrebările noastre despre moarte.
‎Adventismul promite raiul celor drepți.
‎Dar ne spune ‎și că nimeni nu e în rai încă.
‎Morții trebuie să aștepte în morminte.
‎Sunt inconștienți, într-un fel de somn.
‎Doar când Iisus se va întoarce ‎pe Pământ în Ziua Judecății,
‎credincioșii vor învia
‎și se vor înălța la cer, ‎unde vor trăi veșnic.
‎Și cazi, tată.
‎Cum îl practicam noi, ‎adventismul era o religie strictă.
‎Fără alcool, fără dans, fără filme.
‎Și mă străduiam să nu încalc nicio regulă.
‎Dar, când aveam 11 ani,
‎tata ne-a dus pe mine și pe fratele meu ‎la ‎Tânărul Frankenstein.
‎Am fost indignată.
‎Și mi-a plăcut la nebunie.
‎Și lui tata i-a plăcut.
‎Avea felul lui de a trăi clipa.
‎„Am raiul meu”, spunea el.
‎„Aici, pe Pământ. Alături de voi.”
‎- Bine? ‎- Da, bine.
‎Mă omoară. De mai multe ori.
‎Și revin la viață.
‎E ca în ‎Ziua cârtiței.
‎- Tatăl înviat. ‎- Da.
‎- Foarte tare! ‎- Tatăl înviat.
‎Totuși, nu e ușor să mori.
‎Nu. Când mi-a spus partea aia, ‎am zis: „O, nu!”
‎Dar a spus că reveniți, ‎iar eu am zis: „În regulă, minunat.”
‎E o comedie.
‎S-o facem.
‎- E o comedie. ‎- Sper că e.
‎Cum a murit tatăl tău?
‎S-a înecat.
‎- S-a înecat? ‎- Era...
‎Cum s-a întâmplat?
‎Un accident naval.
‎Și nu știa să înoate, deci asta a fost.
‎Aveam opt ani.
‎E groaznic ‎să-ți pierzi tatăl la vârsta aia.
‎Da. Dar mama era o femeie puternică.
‎Ne-a crescut și...
‎Ce scăpa mâna stângă prindea mâna dreaptă.
‎Da. Mama ei a murit...
‎Acum cât timp?
‎Au trecut deja șapte ani ‎de când a murit mama.
‎- Da. ‎- Da.
‎- A fost o pierdere grea. ‎- Da.
‎Avea Alzheimer, a fost o despărțire lungă.
‎- Deci vă așteptați cumva? ‎- Da.
‎Am pierdut-o ‎cu câțiva ani înainte să moară.
‎- Înțeleg. ‎- Da.
‎Toți avem ceva de la părinți.
‎Da.
‎Tu ce ai moștenit de la tatăl tău?
‎Nu știu. Cred că...
‎unii spun că par serios tot timpul, dar...
‎nu știu.
‎Sunt un om pașnic.
‎Da.
‎E totul clar, pot să încep să demontez.
‎Pot termina în cinci, zece minute,
‎las totul în ordine pe podea.
‎- Super! ‎- S-o facem.
‎Bine. Rezolvăm rapid.
‎Îmi place abordarea ta.
‎E trist pentru noi. Lăsăm totul în urmă,
‎e un loc frumos,
‎dar o facem.
‎Nu lăsați nimic aici, fiindcă-l iau acasă.
‎Mi se spune negustorul de vechituri.
‎- Mă bucur că v-am văzut. ‎- Mersi. Apreciem ajutorul.
‎Vin mâine-dimineață să dau jos rafturile.
‎- Mulțumesc. ‎- Pa!
‎PROVOCĂRILE TINEREȚII
‎Începe să pară a fi un moment bun ‎pentru un atac de cord.
‎N-ar trebui să ridici asta. ‎Pot s-o duc eu. Tată...
‎Nu, sunt mai puternic decât tine.
‎E ușor.
‎- Am avut noroc să găsesc biroul ăsta. ‎- Așa e?
‎Da, e un loc minunat pentru lucru.
‎Aceasta e mesageria d-rului Johnson.
‎D-rul Johnson s-a pensionat ‎și biroul său este închis.
‎Dacă aveți nevoie de un psihiatru,
‎d-rul Johnson vă recomandă ‎să verificați site-ul asiguratorului dv.
‎sau să sunați ‎la serviciul lor de relații cu clienții.
‎Dacă aveți o problemă urgentă,
‎nu ezitați să cereți cuiva ‎să vă ducă la urgențe.
‎D-rul Johnson vă urează multă sănătate
‎și vă mulțumește că i-ați fost pacient.
‎3415 ‎DR. C. RICHARD JOHNSON
‎Îi anunț că dau înapoi.
‎Dacă ai putut parca, trebuie să poți ieși.
‎Asta e ideea, nu?
‎Mulțumesc.
‎Tata a locuit singur
‎și a mers cu regularitate la serviciu ‎și la biserică de când a murit mama.
‎Fratele meu și eu eram ‎la mii de kilometri depărtare
‎și, deși am trecut ‎prin experiența cu boala mamei,
‎n-am observat nimic ‎până aproape prea târziu.
‎Am început să fim sunați de prietenii lui.
‎Apoi de secretara lui.
‎Programa pacienți la aceeași oră,
‎le greșea rețetele.
‎A condus cu viteză printr-un șantier
‎și a continuat opt kilometri, ‎până acasă, cu toate cauciucurile sparte.
‎Fiecare telefon era un semnal de alarmă,
‎ar fi trebuit să ne dăm seama,
‎dar nu puteam suporta ‎să auzim asta din nou.
‎Nu mi-ai spus că o să-mi iei mașina.
‎Am stabilit c-o să vindem mașina,
‎fiindcă te muți la New York.
‎Da, am stabilit asta.
‎Bine. Asta e.
‎Dar cine o vinde, când și unde?
‎Punem anunț săptămâna asta.
‎E la service, o repară.
‎Îți spun ce știu.
‎Dar n-o să primești mașina înapoi.
‎N-o să mai conduc niciodată.
‎Nu. Nu mașina aia.
‎Poate alta.
‎E cea mai rea veste?
‎Nu cea mai rea, dar e destul de rea.
‎Da.
‎Nu-s chiar atât de bolnav
‎încât să nu-mi pot conduce mașina.
‎Nu-i vorba de asta,
‎ci de faptul că te muți la New York.
‎- Și nu iau mașina. ‎- N-o poți păstra.
‎- Știu asta. ‎- Așa e.
‎Dar până atunci...
‎Mai sunt doar câteva zile.
‎Bine.
‎Îmi pare rău.
‎Știu că doare.
‎E vorba de independența ta.
‎- Da. ‎- Da.
‎O să fie bine.
‎Acum știu cum s-a simțit mama ta
‎când am dus-o la azil.
‎Așa te simți?
‎- Nu așa rău. ‎- Nu e.
‎Nu e chiar așa rău, dar atunci a fost.
‎Tu ești mai conștient decât era ea.
‎Da. Dar n-aveți încredere
‎că-s mult mai conștient.
‎Ba da. Încetează.
‎Doar că nu vrem să plătim 2.000$
‎ca să închiriem un garaj în New York, ‎asta e tot.
‎- Asta e tot. Da... înțeleg. ‎- Asta facem.
‎- Înțelegi? ‎- Da.
‎Cel mai deranjant ‎la pierderile mele de memorie
‎e că rănesc oamenii din jur,
‎când nu-mi amintesc ‎anumite lucruri despre ei.
‎Mai ales recente.
‎- Da... ‎- Ți-am văzut apartamentul.
‎Îți amintești totul despre vechiul tău MG.
‎Da. Dar amintirile recente... dispar.
‎- E în regulă. ‎- Ba nu e, știi?
‎Nu vreau să-mi rănesc prietenii.
‎- Tată. ‎- Da.
‎Știi ce se întâmplă aici?
‎Faceți tort cu ciocolată.
‎Și de ce facem asta?
‎Ca să mă omorâți.
‎Tată, operația ta pe cord ‎a fost la două valve, nu?
‎Nu la valve, a fost... la două artere.
‎- Bypass? ‎- Bypass.
‎Bypass. Dublu bypass, da.
‎- Dublu bypass aorto-coronarian. ‎- Asta a fost.
‎Regreți că ai făcut tortul ăla?
‎M-am simțit vinovată mulți ani.
‎E timpul să te oprești.
‎- Bine? ‎- Da.
‎Fac așa, apoi fac așa.
‎Ia te uită!
‎Ești complet absolvită ‎de orice mi se întâmplă după ziua de azi.
‎ÎN MEMORIA ‎JOANNEI REINER TUCKER
‎N. 1937 - D. 2018
‎Câte puțin.
‎Uite cartea mamei despre memorie!
‎CARTEA MEMORIEI
‎O interesa foarte mult subiectul.
‎Când o curtam, era complet absorbită.
‎E un paradox, nu?
‎Da.
‎Crezi că avea nevoie ‎să-și lucreze memoria?
‎Nu știu.
‎Poate presimțea că...
‎se va îmbolnăvi, știi?
‎- Da. ‎- Că va avea Alzheimer.
‎S-a descurcat așa bine la curs,
‎încât instructorul i-a propus ‎să lucreze pentru el.
‎- Serios? ‎- Da.
‎Când o curtam, făcea asta.
‎Deci avea o memorie grozavă.
‎Nu știu dacă avea sau nu.
‎Țin minte că inventa nume de lucruri,
‎cum ar fi un crocodil ‎care mănâncă o înghețată la cornet
‎pe o scară, știi...
‎- Așa făcea. ‎- Erau mementouri...
‎Mementouri vizuale neobișnuite...
‎- Da. ‎- ...care-ți rămân în minte.
‎Da.
‎Îți amintești că te învăța asta?
‎Da. Mi se părea interesant.
‎Da.
‎Haide.
‎Unu, doi...
‎A mers?
‎Ceasul ăla mic se învârte mereu.
‎Ceasul ăla mic se învârte mereu?
‎Bine.
‎Te cheamă Johnson.
‎Mă cheamă Johnson, care e prenumele meu?
‎Îți dau un indiciu.
‎Sunt fiica ta.
‎Știi.
‎E Kirsten. Sunt Kirsten.
‎Pe el îl știu. ‎Există un C. Richard Johnson?
‎Da.
‎Din aceeași familie?
‎Din aceeași familie, clar.
‎E o observație bună.
‎Vrei să mergem jos?
‎Mergem?
‎Ține ochii deschiși.
‎Fac documentare de aproape 30 de ani,
‎dar astea sunt ‎singurele înregistrări cu mama.
‎Nu am niciun cadru cu persoana ‎caldă și inteligentă care era ea odată.
‎Când mama...
‎abia se putea mișca
‎și urma s-o mutăm din casă, ții minte?
‎A venit aici și a stat pe scaunul ăsta
‎și a zis: „Asta e casa noastră.”
‎I-am răspuns: „Bine, mamă, ‎nu trebuie să te mutăm.”
‎Iar ea a spus...
‎a stat un minut și apoi ‎a început să cânte „Que Sera Sera”.
‎- Destul de bine. ‎- Da.
‎Era puternică.
‎E greu.
‎Și acum trecem ‎prin ceva asemănător din nou.
‎Da.
‎Da, e înfricoșător.
‎Da.
‎Îmi pare rău.
‎Da.
‎Și mie.
‎Dar țin minte cum zicea: ‎„Asta e casa noastră.”
‎- Da. ‎- Da.
‎E casa noastră.
‎- Nu voia să plece. ‎- Nu.
‎După ce a ajuns acolo...
‎Zicea: „Hai să plecăm de aici.”
‎- „Hai să plecăm de aici.” ‎- Nu-i plăcea deloc.
‎Săraca...
‎Poți să incluzi asta... în film.
‎- Păi... ‎- Nu știu... Nu prea bine.
‎În scena următoare, picioarele tale
‎o să fie transformate ‎în picioare cu degete.
‎Degerate?
‎Cu degete.
‎Vor deveni picioare cu degete.
‎Cum o să faci asta?
‎O să fie un prim-plan ‎cu picioarele tale adevărate...
‎și apoi o să vină altă persoană...
‎O să-ți punem ‎pânza aurie în fața picioarelor
‎și apoi o să apară ‎picioarele goale ale altcuiva.
‎Da. Fiindcă mi-ai spus o dată că...
‎Dacă ți-ai putea pune o dorință, ar fi...
‎Serios, ți-am zis asta?
‎Am fost surprinsă.
‎Credeam că ți-ai dori să fie pace în lume.
‎- Credeam... ‎- Mi-aș dori ca mama ta să nu moară.
‎Asta ar fi dorința ta?
‎Da. Înțeleg.
‎Da, și eu mi-aș dori asta.
‎Uite!
‎Ce dezordine!
‎Uite-o pe mama ta pe dulap.
‎- Serios? ‎- Da, vezi, acolo sus?
‎Cine a pus-o acolo?
‎Nu știu.
‎Probabil, Kirk.
‎Ce ar fi să ne răzgândim?
‎Să rămânem aici. Ce crezi?
‎Și eu cred la fel.
‎- E o casă grozavă. ‎- Da, nu-i așa?
‎E o nebunie să plecăm.
‎Da, problema e
‎că, dacă nu plec, ‎n-o să pot fi aproape de tine.
‎- Da. ‎- Da.
‎- Asta e. ‎- Asta e.
‎Deci, aș da oricând casa asta ‎ca să fiu aproape de tine.
‎Fără îndoială.
‎- Nici nu încape vorbă. ‎- Da.
‎Și eu simt la fel.
‎Tată, ghici ce ți-am adus!
‎Excelent.
‎- Mersi. ‎- Cu plăcere.
‎- E bine, așa e? ‎- Da.
‎Carl, mulțumesc. Ești grozav.
‎Da. Mulțumesc, Carl.
‎E bine.
‎E minunat.
‎Da, pare fericită acolo.
‎Mi-ai luat toate lucrurile astea,
‎o să fie greu să scapi de mine.
‎Deși poate părea că încerc să te omor,
‎nu vreau să scap de tine.
‎E greu de crezut.
‎Trebuie să cred. Sunt credincios.
‎- Ești credincios. ‎- Chiar sunt.
‎Da, bravo, draga mea!
‎DICK JOHNSON S-A MUTAT CU KIRSTEN, ‎CARE STĂ ÎNTR-UN AP. CU UN DORMITOR
‎CHIAR LÂNGĂ CEI DOI TAȚI AI COPIILOR EI
‎AP. 6D ‎COPII ȘI TAȚI
‎Arătați grozav.
‎Pot să-ți spun ceva? Arată...
‎E interesant.
‎AP. 6E
‎DICK ȘI KIRSTEN ȘI COPIII ‎ȘI UN MIC DEJUN LA COMUN
‎Au spus că vor să venim la ei acasă...
‎Da, așa e.
‎Să ciocnim paharele pentru Forrest Vu.
‎Noroc!
‎A murit?
‎Nu! S-a născut!
‎E o ea.
‎Ea s-a născut. Vivat, ridică paharul!
‎E o zi de școală?
‎Sigur. Toți trebuie să mergem.
‎Haideți! Pornim. Tată, vii?
‎Lipsește...
‎Lipsește o persoană.
‎Știu. Vine acum.
‎- Mi-ai luat tu portofelul? ‎- N-ai nevoie de el.
‎Unu.
‎Doi.
‎- Unde mi-e portofelul? ‎- E în casă.
‎- Să mă duc după el? ‎- Nu, am eu bani.
‎Oricum, n-avem nevoie de nimic.
‎În regulă.
‎Bravo!
‎Mașina e aici.
‎Uitați-vă pe unde mergeți.
‎Sunteți atenți la biciclete? ‎Puteți face asta pentru mine?
‎Bine, în regulă.
‎Mă duc să-l iau pe tata. Mă întorc.
‎Ai grijă la biciclete.
‎Clasic.
‎Sunt Popeye marinarul
‎Trăiesc în pubela de gunoi
‎Să mă duc să-not îmi place ‎Cu femei crăcănate
‎Sunt Popeye marinarul
‎Trebuie să ieși, Felix.
‎Să aveți o zi bună!
‎Ai reușit.
‎Nu am regrete.
‎Bine.
‎Totul e un compromis.
‎Ți-ai închipuit vreodată...
‎ce ai face în perioada asta a vieții tale?
‎Nu cred.
‎- Nici nu te-ai gândit la asta. ‎- Nu.
‎Nu te-ai gândit la viitor.
‎Trăiesc în prezent.
‎Vreau să deschid ferestrele.
‎O să încerc să aflu
‎ce zornăie în spate.
‎Bine. Da, suntem bine.
‎În regulă. Nu pot...
‎Cred că ne-am descurcat bine ‎cu drumul pe autostradă.
‎Bine.
‎Vom face niște teste de memorie.
‎O să vă dau cinci cuvinte ‎să le țineți minte. Sunteți pregătit?
‎Față, catifea, ‎biserică, margaretă și roșu.
‎Le puteți repeta?
‎Față.
‎Catifea.
‎Roșu.
‎Și... nu știu.
‎Le mai spun o dată, bine?
‎În regulă.
‎Față, catifea, ‎biserică, margaretă și roșu.
‎Față, catifea, margaretă și roșu.
‎Bine.
‎Dacă vă spun că o banană și o portocală
‎sunt la fel, fiindcă sunt fructe amândouă,
‎în ce fel sunt la fel... ‎un tren și o bicicletă?
‎Sunt mijloace de transport.
‎Excelent.
‎Vă amintiți cuvintele?
‎Unul era o culoare.
‎Vă amintiți vreunul dintre ele?
‎Unul era o parte a corpului.
‎- Față. ‎- Bine.
‎Obținuse 22 de puncte în 2017,
‎acum a obținut 19.
‎Mă degradez.
‎Credeți că memoria dv. e la fel?
‎- Nu, e mai bună. ‎- E mai bună decât era?
‎Nu știu, probabil e la fel.
‎- Bine. Credeți... ‎- Nu cred că e mai slabă.
‎Bine, de asta o să-i cer și fiicei dv.
‎niște informații, dacă e în regulă.
‎Bine.
‎Credeți că i se schimbă memoria?
‎Da, știți...
‎Încercam să mă gândesc la ce am de spus,
‎dar nu puteam să mă gândesc ‎decât la ce va urma.
‎Pierderile de memorie se vor agrava.
‎Va pune aceleași întrebări ‎de nenumărate ori.
‎Ochii lui vor căpăta o privire distantă.
‎Și personalitatea lui ‎va începe să dispară.
‎Și nu va putea urmări ce spun,
‎deci n-o să-i mai pot cere sfaturi.
‎Și, între timp, o să încercăm să rezistăm.
‎Sunetul merge!
‎Spune-mi când vrei să pornim.
‎Dubla a patra, clachetă B.
‎Ești bine?
‎Tată, poți începe să mergi.
‎Vino spre mine,
‎mergi cu o viteză bună. E fantastic.
‎Continuă să mergi.
‎Ai grijă pe unde calci, e puțin denivelat.
‎Fii atent,
‎te descurci bine.
‎Tată, ai grijă pe unde calci, și Jake...
‎Jos.
‎Bine...
‎Bine, trei, doi, unu, cazi.
‎Nu, eu sunt!
‎Doare foarte tare.
‎L-ai făcut pe săracul om ‎să cadă în locul meu.
‎Apropo, asta e tot...
‎Cred că te obosesc.
‎Mi se face teamă.
‎M-ai auzit? Cum m-am...
‎Da, te-am auzit.
‎Sigur. Kirsten are microfon, ‎așa că, deși eram departe,
‎am auzit cu ajutorul microfonului ei.
‎Și mi se face teamă de fiecare dată
‎- ...când văd haina asta roșie căzând... ‎- Da.
‎- ...și cred că ești tu. ‎- Da.
‎Doar o dată ești tu.
‎Dar mi-a tresărit inima.
‎Mulțumesc.
‎În Loma Linda, California, se află
‎una dintre cele mai mari congregații ‎adventiste de ziua a șaptea din lume.
‎Și tot aici locuiește ‎iubita lui Dick din facultate.
‎- Să mă duc la ușă și să sun? ‎- Da.
‎E cineva acasă?
‎Da. Încearcă.
‎Bine. Fie ce-o fi.
‎Cred că nu e nimeni acasă.
‎Ce faci?
‎Lolita?
‎Mă bucur să te văd.
‎Ești neschimbat.
‎Nici tu nu te-ai schimbat deloc.
‎Te-aș recunoaște oriunde.
‎Hai să facem un pact, ‎să nu ne schimbăm niciodată.
‎Bine.
‎- Să rămânem la fel. ‎- Excelent.
‎Intrați.
‎Mersi.
‎Nu mulți se știu de atâta vreme.
‎- Nu. ‎- Ne-am reîntâlnit
‎- ...și continuăm de unde am rămas. ‎- Așa e.
‎Ești minunată.
‎Eu cred că s-a întâmplat din cauză ‎că era expus la formaldehidă.
‎- Da. Era medic legist, nu? ‎- E o substanță foarte toxică.
‎- Oricum ai lua-o. ‎- Da.
‎Îmi spunea că, atunci când intra în morgă
‎și vedea mesele ‎cu câte un corp neînsuflețit pe ele,
‎se entuziasma.
‎Spunea: „E un mister...”
‎- Da. ‎- „...și-s singurul
‎care-l poate clarifica.”
‎I-am zis să-și păstreze ‎entuziasmul pentru sine.
‎Pe mine nu mă interesează.
‎Ți-a schimbat ‎perspectiva asupra morții, Lolita,
‎relația cu un medic legist?
‎Te gândești altfel la moarte?
‎Nu știu. Posibil, un pic, dar...
‎E inevitabil...
‎- ...și e o parte din noi, toți. ‎- Da.
‎Mai ești credincioasă? Mergi la biserică?
‎- Care e relația ta cu credința? ‎- Sunt credincioasă, sigur.
‎Nu-mi fac griji.
‎Biblia spune că oamenii vor învia,
‎e suficient pentru mine.
‎- Nu-ți bați capul cu detaliile. ‎- Nu.
‎Îți stă bine,
‎dar ți-ar sta mai bine fără haine.
‎S-au lăsat multe.
‎Știu.
‎Dar ridurile fac suprafața ‎de două ori mai mare.
‎Da.
‎Deci e îmbunătățită de riduri.
‎Tu n-ai multe,
‎ar trebui să mai faci.
‎- Am nevoie de câteva. ‎- Da.
‎LISABONA
‎Arată bine.
‎Trezește-te. E timpul să te trezești.
‎E greu.
‎Doamne, bunicule!
‎Alo!
‎Trezește-te sau o să-ți trag ‎pantalonii jos.
‎UN AN MAI TÂRZIU
‎Nu cred că merit atâta atenție.
‎Da, știu. Nu știu cum s-a întâmplat,
‎dar suntem plătiți pentru asta, deci...
‎- Serios? ‎- Da.
‎Dar eu nu-s plătit, nu?
‎Nu.
‎De ce te-ai făcut documentaristă?
‎De ce nu faci filme de ficțiune, ‎unde se fac bani mulți?
‎Viața reală e, deseori, ‎mult mai fascinantă
‎decât ce poți inventa.
‎Deci ești plătită ca să creezi aventuri.
‎Exact.
‎Ții minte când a venit mama ta ‎să locuiască cu noi?
‎A devenit senilă și locuia cu noi.
‎- La Bozarts. ‎- Tu unde locuiai?
‎Nu, eram acolo.
‎Erai acolo. Da.
‎- Da. ‎- Când erai mică.
‎- Da, exact. ‎- Îmi amintesc.
‎Și acum reconstitui istoria.
‎Da, istoria noastră... se repetă.
‎Ce-ți amintești ‎din perioada aia cu... bunica ta?
‎Cu bunica? Țin minte că...
‎voiam să facă...
‎prăjitură cu cremă de cocos ‎sau de ciocolată,
‎- ...și ea făcea... ‎- De cocos.
‎Voiam să facă de cocos,
‎și ea făcea de banane.
‎Și era foarte dezamăgitor.
‎Înghețată de ciocolată.
‎E bună.
‎Foarte bună.
‎Viața e frumoasă.
‎Ce păcat! Ai greșit ușa, tată.
‎- Am greșit ușa. ‎- Da.
‎- Asta e ușa? ‎- Da.
‎- Cu lupul pe ea? ‎- Da.
‎Asta era. Așa e.
‎Acum, întrebarea e: ‎știi în ce cameră stai?
‎- Da, știu. ‎- Unde stai?
‎- În camera asta. ‎- Bravo!
‎- Pot să stau jos? ‎- Ești obosit?
‎Vrei...
‎Nu, lasă-l acolo. Mulțumesc.
‎O să stau jos.
‎Ce bine e! Da.
‎Ești obosit?
‎Obosit? Picioarele mi s-au transformat ‎în blocuri de beton.
‎Eu n-am observat ‎să am probleme mari cu memoria.
‎Cred că e mai vizibil pentru cei din jur.
‎Ești îngrijorat că vei deveni o povară.
‎Da.
‎Ce înseamnă asta pentru tine?
‎Exact ce ai zis. Eu, știi...
‎Dacă eu...
‎Acum locuiesc cu tine și...
‎s-ar putea înrăutăți situația ‎pentru tine, știi?
‎S-ar putea să fie nevoie ‎să ai și mai multă grijă de mine.
‎Dar îmi place să locuiesc cu tine, ‎nu-mi fac foarte mari griji.
‎Unii oameni consideră
‎că, dacă devine prea greu, ‎nu mai vor să trăiască.
‎Nu, eu iubesc viața prea mult.
‎Deci ai vrea să trăiești ‎chiar și în starea
‎în care era mama, ‎când nu mai putea comunica?
‎Cred că da.
‎Dar îți dau permisiunea să mă eutanasiezi.
‎Când anume aș avea permisiunea ‎să fac asta?
‎Păi... întreabă-mă întâi.
‎Amice, vrei o cafea?
‎Nu. Aș prefera o bere.
‎Sângerez!
‎Nu, se scurge sângele din mine.
‎Mor.
‎(30 SAU 40 DE MINUTE MAI DEVREME)
‎O să vă lipesc asta pe gât
‎și pe aici va ieși sângele.
‎Asta va merge pe aici
‎și partea asta va merge
‎- ...în jos, pe sub haine. ‎- Pe aici.
‎Apoi o să injectez sângele pe aici ‎și o să țâșnească în afară.
‎De unde luați sângele?
‎De la magazinul de produse de machiaj.
‎Nu de la dv.
‎E sângele meu adevărat?
‎- Nu, nu se face așa în filme. ‎- Nu. Niciodată.
‎Credeam că tocmai mi-ați explicat ‎cum faceți.
‎Nu, e fals. E sânge fals.
‎- E fals. ‎- Ce ușurare!
‎Da.
‎Credeam că vorbiți...
‎- O transfuzie? ‎- Despre sângele meu.
‎- N-au nevoie de al tău. ‎- Bine.
‎M-am obișnuit cu sângele meu...
‎- Poți să-l păstrezi pe tot. ‎- Bine.
‎Niciun stop nu va curge ‎pentru planul ăsta.
‎Excelent. Foarte bine.
‎Deci ești de acord?
‎- Sunt de acord. ‎- Mulțumesc. Grozav.
‎V-aș sugera
‎să folosiți expresia „sânge fals”.
‎Haideți să folosim doar „sânge fals”.
‎- Da. ‎- Așa se face.
‎Dacă aveți nevoie de mine, țineți-o așa...
‎și o să fie bine.
‎Tata mi-a povestit că, ‎atunci când s-a îndrăgostit de mama,
‎se îndoia că cineva așa extraordinar ‎ca ea l-ar putea accepta vreodată.
‎Era rușinat de picioarele sale ciudate
‎și nu voia să le arate nimănui.
‎Dar apoi a aflat de suferința ‎pe care ea o ascundea.
‎În ziua în care a absolvit facultatea, ‎un șofer beat a intrat în mașina ei
‎și a omorât-o pe mama ei,
‎care era pe scaunul din dreapta.
‎Mama era o persoană vizuală.
‎Fotografia flori și peisaje.
‎Amândurora ne plăcea portocaliul.
‎Dar, când mă gândesc la momentul ăla, ‎când s-a întors
‎și și-a văzut mama moartă lângă ea,
‎cred că înțeleg, în sfârșit,
‎de ce voia mereu să întoarcă spatele ‎lucrurilor care-s greu de văzut.
‎Ar fi ușor ‎dacă iubind am primi doar ce e frumos.
‎Dar să iubim presupune să înfruntăm ‎frica de a ne pierde unii pe alții.
‎Când devine greu, ne ținem aproape.
‎Și, când putem, sărbătorim sfidător ‎scurtele noastre momente de bucurie.
‎„DANSUL E INTERZIS!”
‎E mai rău ca atacul de cord.
‎- Mai înfricoșător? ‎- Da.
‎Mult mai rău. Adică, mult mai neplăcut. ‎Mai dureros.
‎Care e partea dureroasă?
‎- E umed și rece, nu e distractiv deloc. ‎- Da.
‎Cred că trebuie să ne oprim.
‎Mă bucur, cu sângele, e bine, nu?
‎- Sigur. ‎- Altfel, mi-aș zice: „Ce se întâmplă?”
‎Păi...
‎vreo zece oameni...
‎Zece oameni?
‎...în ultimii 30 de ani...
‎- ...de când sunt în New York. ‎- Da.
‎Ai avut grijă...
‎Am experiență cu pacienți ‎cu diferite forme de cancer.
‎Cu paranoia. Atacuri cerebrale.
‎- Pot s-o iau eu. ‎- Mulțumesc.
‎Mulțumesc. Scuze de deranj.
‎Nu ne deranjezi, tată.
‎Vorbeam despre...
‎Vorbeam despre ce mult știe Marta...
‎despre experiențele ‎de la sfârșitul vieții.
‎- Da. ‎- Da.
‎Spune că a fost însoțitoare ‎pentru zece oameni.
‎- Uau! ‎- Da.
‎Și acum sunt 11.
‎Și cunosc familiile...
‎Da.
‎Fiecare om e diferit.
‎Seamănă cu a fi psihiatru, într-un fel.
‎Așa e, da. E o profesie ‎din domeniul sănătății mentale.
‎E o profesie ‎din domeniul sănătății mentale.
‎Da.
‎Amândoi ați avut de-a face ‎cu paranoia, schizofrenia,
‎comportamentul psihotic, ‎cu oameni care și-au pierdut mințile.
‎Din experiența mea, ‎dacă accepți lucrurile așa cum sunt,
‎viața e mai ușoară.
‎Mult mai ușoară. ‎Dacă lupți împotriva a ceva ce nu poți...
‎Luptând nu poți remedia problema.
‎- Nu. Multe lucruri nu pot fi controlate. ‎- Da.
‎Mai ales, nu poți controla boala,
‎- ...condițiile... ‎- Sigur că nu.
‎- Nu poți controla moartea. ‎- Sau oamenii.
‎Trebuie să accepți.
‎Să te obișnuiești cu asta.
‎Când lucram în New Jersey, ‎i-am salvat viața de câteva ori
‎unui bărbat care a făcut atac de cord.
‎După aceea, țin minte că mi-a dat 20$.
‎Ca bacșiș.
‎„Înseamnă mult pentru mine. ‎Mi-ai salvat viața.”
‎Pa!
‎Ne vedem mâine.
‎Îmi place iepurașul.
‎E grozav.
‎Cu toții avem nevoie ‎de un iepuraș zilele astea.
‎Da.
‎Cred că doarme mai mult ‎în ultima vreme, nu?
‎Ce?
‎Probabil ar trebui ‎să nu te mai hărțuiesc cu camera, nu?
‎Nu-i nimic. Nu mă supăr.
‎Nu mă hărțuiești.
‎Faptul că e dispus să continue e super...
‎- E uimitor. ‎- Așa e?
‎O face pentru tine.
‎- Da. ‎- Cu drag.
‎O face cu drag. Ar face orice pentru mine.
‎Dar trebuie să fiu atentă...
‎să nu încalc limitele lui de decență,
‎dar e greu să îmi dau seama care sunt.
‎Da, e fericit. ‎Râde, indiferent ce se întâmplă.
‎- Așa e. Da. ‎- Nu?
‎Și e tolerant. E foarte înțelept.
‎- Dar, cu memoria, ce poți face? ‎- Da.
‎- Ce drăguț e! ‎- Foarte drăguț.
‎Închide ușa când pleci,
‎lumina e aprinsă și mă ține treaz.
‎Bine. Să știi că e zi încă, deci...
‎Știi că te-ai trezit azi-noapte...
‎de mai multe ori...
‎și căutai un pacient.
‎Ce căutam?
‎Credeai că sufrageria ‎e camera de așteptare.
‎Serios?
‎- Și că ăsta era biroul tău. ‎- Ca să vezi!
‎Și tot verificai dacă e vreun pacient ‎care așteaptă acolo.
‎Ții minte?
‎- Nu. ‎- Da.
‎- Ce interesant! ‎- Da.
‎Erai complet îmbrăcat...
‎era vreo 3.00 dimineața,
‎te-ai îmbrăcat ‎și ai venit să-ți cauți pacientul.
‎Am dormit îmbrăcat?
‎- Păi, dormeai, erai în pat... ‎- Da.
‎...și apoi te-ai îmbrăcat ‎și ai venit să-ți cauți pacientul.
‎- M-am îmbrăcat ca să vin aici? ‎- Da.
‎Probabil am crezut că era cineva acolo.
‎Eu eram.
‎Și copiii.
‎- Dar erați în pat. ‎- Da, dormeam.
‎Dormeați, da. ‎N-ar trebui să mă lași să fac asta.
‎Cum să te opresc?
‎Trezește-mă. Trimite-mă la culcare.
‎- Te-am trimis la culcare. ‎- M-am dus?
‎Da. Și apoi te-ai întors.
‎- Te-ai întors de trei ori. ‎- Serios?
‎Da. Erai foarte convins că...
‎- ...este un pacient acolo. ‎- Ca să vezi!
‎- Ce putem face în privința asta? ‎- Nu știu.
‎Spune-mi pe un ton hotărât ‎să mă duc înapoi... trezește-mă
‎și zi-mi: „Nu mai ai cabinet,
‎aici nu e biroul tău, ‎aici locuiești și dormi,
‎du-te înapoi la culcare.
‎Ne deranjezi pe mine și pe copii.”
‎Cred că aveți multe dulciuri,
‎îmi închipui...
‎Veniți încoace, să văd.
‎Câte aveți?
‎Trecem strada.
‎„KIRSTEN, UNDE EȘTI?”
‎Putem trece strada?
‎- Vrei dulciuri de acolo? ‎- Da.
‎Trebuie să-l luăm pe bunicul, ‎Marco să meargă acasă...
‎Unde e tatăl tău?
‎În apartamentul tău.
‎Sper.
‎Stați puțin.
‎Unde sunt? Încolo? Așa ar trebui.
‎- Îi vezi? ‎- Bine.
‎„VREI NIȘTE DULCIURI?”
‎„E PARTE DIN FILM?”
‎O să-ți explic ce s-a întâmplat.
‎Trebuie să intri în mașină, ‎vino pe partea aia,
‎ai grijă la trafic.
‎Erai acasă la unul dintre copii,
‎te-am lăsat să te uiți la televizor...
‎- ...fiindcă erai obosit. ‎- Da.
‎- Apoi am ieșit și ne-am întors. ‎- Da.
‎M-ai lăsat în casă, ‎nu mai era nimeni în casă?
‎Da, te-am lăsat să te uiți la televizor.
‎Era diferit, era...
‎un loc necunoscut.
‎- N-am mai fost acolo. ‎- Da.
‎M-ai găsit, îți sunt recunoscător
‎pentru că m-ai găsit. Bine?
‎- M-ai salvat. ‎- N-o să te pierdem niciodată.
‎- Sper că e așa. ‎- Da.
‎Părea că m-am pierdut.
‎Așa ți s-a părut...
‎Dacă nu te-ai fi întors...
‎nu știu ce aș fi făcut.
‎Of, draga mea, taică-tău e o epavă.
‎Halloween fericit!
‎- Mă bucur că m-ați găsit. ‎- Da, și eu mă bucur.
‎Am construit decorul imaginându-ne ‎ce a simțit tata când l-am lăsat singur.
‎Dar aveam emoții în privința reacției lui.
‎Rareori mai e el însuși în ultima vreme.
‎Noaptea trecută, nu l-am lăsat ‎să plece din apartament la 3.00.
‎Credea că are un tren de prins.
‎Spunea că e într-o misiune secretă.
‎Dar, când am pășit pe platou,
‎a fost un moment de luciditate,
‎când amândoi am știut despre ce era vorba.
‎Era vorba despre ce s-a întâmplat cu mama.
‎Că va trebui să-l părăsesc undeva. ‎Cândva. Cumva.
‎O să întind elasticul.
‎- Da. ‎- Perfect.
‎- Ești de nădejde. Bine. ‎- Da.
‎Acum întinde-te și trage un pui de somn.
‎- Bine. ‎- Da. Întinde picioarele.
‎- Pot să fac asta. ‎- Bine.
‎În adventism, după apocalipsă, ‎Iisus se va întoarce pe Pământ,
‎ca să-și învie adepții, virtuoșii,
‎și să îi ducă în rai cu El, ‎pentru totdeauna.
‎În fața morții, ‎există speranță că totul va fi bine.
‎Adventismul recunoaște ceva
‎ce n-am înțeles înainte, ‎că cel mai rău lucru,
‎cea mai mare frică, ‎e să fii lăsat în urmă.
‎Tată, știi că plec în Israel diseară.
‎Nu știam.
‎- Nu știai? ‎- Nu.
‎Credeam că ai ținut minte.
‎Nu.
‎Îți e greu când sunt plecată?
‎Da, e greu. De fapt, nu chiar.
‎- Știi... îmi e dor de tine. ‎- Da.
‎- Îmi e dor de tine.
‎Vrei să fac ceva anume... ‎cât timp ești plecată?
‎Cum ai vrea să mă port?
‎Te porți minunat.
‎Nu-ți spun eu cum să te porți.
‎- O să te descurci bine. ‎- De asta ești tu aici.
‎Când ești aici, mă port foarte bine.
‎Ce faci când sunt plecată?
‎Asta vreau să-mi spui.
‎Nu știu ce să fac fără tine.
‎- O să fii atentă, da? ‎- O să fiu atentă.
‎Ai un frate mai mic ‎de care trebuie să ai grijă.
‎- Ești fratele meu? ‎- Sunt fratele tău mai mic,
‎care are demență, știi?
‎E drăguț că sunt fratele tău mai mic. ‎Că ești fratele meu.
‎Da, sunt fratele tău.
‎Nu mai sunt taică-tău, sunt fratele tău.
‎Ce fac frații mai mici?
‎Se țin după tine. Te încurcă.
‎Frații mai mici nu încurcă.
‎Ba da.
‎- Frații mai mici sunt haioși. ‎- Da? Bine.
‎Te iubesc.
‎Ochii ți-s puțin înlăcrimați.
‎- Da. ‎- Sunt lacrimi adevărate
‎sau așa sunt ochii tăi?
‎Sunt lacrimi adevărate.
‎Îmi pare rău să recunosc.
‎De bucurie. De drag.
‎Grozav.
‎Ce aveți de făcut...
‎e să umpleți
‎tava voastră cu ciocolată.
‎- Ce crezi, Felix? ‎- E bine?
‎Sunt încântată
‎că faceți voi tortul ‎pentru aniversarea bunicului.
‎Va fi o amintire de neșters.
‎- E minunat. ‎- Așa e?
‎E super.
‎- Nu te uita! ‎- Nu te uita!
‎- A văzut? ‎- Îmi reglezi televizorul, te rog?
‎Nu cred că a văzut.
‎Ai văzut?
‎- Ce să văd? Am văzut... ‎- Ai văzut?
‎...un tort.
‎Dar, din fericire... nu va... ‎Va uita, așa e?
‎Cred că da. ‎Nu-și va aminti că facem un tort.
‎Nu te uita!
‎- Bine. Poate regla cineva televizorul? ‎- Bine, pleacă.
‎- Da. Eu. ‎- Vin acum.
‎- Mersi. Bine. ‎- Pun emisiunea lui Kirk.
‎Găsim frunze și înainte ‎și după perioada cretacică,
‎dar sunt frunze diferite.
‎Nu doar dinozaurii au dispărut,
‎ci și multe plante.
‎Neavând ce mânca, dinozaurii, mezozaurii
‎și aproape 75% ‎din speciile cunoscute au dispărut.
‎Poți? Ține-l, e greu.
‎Mulți ani trăiască
‎Uau!
‎La mulți ani ‎C. Richard Johnson
‎Uau!
‎La mulți ani
‎E cel mai frumos tort!
‎Și mai este un tort!
‎Poți să faci „8-ul” să stea drept?
‎- Uite! 86, așa e? ‎- Optzeci și șase.
‎- N-ar trebui să fie 88? ‎- Nu.
‎Pune-ți o dorință.
‎Ura!
‎Bravo!
‎Ura!
‎- Vreau să tai pe mijloc. ‎- Pot să tai și eu? Vreau și eu.
‎Toată lumea o să taie. Așteptați.
‎Pe rând.
‎- Las-o pe sora ta prima. ‎- Stai.
‎Bine, să păstrați ‎niște bucăți pentru restul... Da.
‎- De asta tăiem așa multe. ‎- Te descurci de minune.
‎- E rândul meu! ‎- Uau!
‎Super!
‎Bravo! E cel mai bun tort de ciocolată ‎pe care l-am mâncat vreodată.
‎Și am mâncat multe torturi.
‎- E adevărat. ‎- Clar.
‎E cel mai bun.
‎- Copii, ce părere aveți? ‎- Uau!
‎Cine a făcut tortul?
‎Ce crezi...
‎L-ai mâncat?
‎- L-ai mâncat? ‎- Da.
‎23 IUNIE 2019
‎Cod 6-1-1.
‎Avem un bărbat de 86 de ani ‎cu stop cardiac,
‎pacientul e în fibrilație, ‎i-am administrat un șoc,
‎i se face resuscitare, ‎vom ajunge în șase minute.
‎- Mulțumesc. ‎- Resuscitare.
‎Verificăm pulsul, ritmul mai târziu.
‎Nicio problemă, doamnă.
‎Se analizează acum.
‎E încă în fibrilație. ‎Jimmy, trage pe dreapta.
‎E nevoie de șoc. Îndepărtați-vă.
‎E oprit, o secundă, se încarcă.
‎- Liber. ‎- Liber? Da.
‎Șoc administrat.
‎Pornește, Jimmy. Continuă resuscitarea.
‎Apăsați analiză.
‎Pornește, Jimmy.
‎- Trei, patru, cinci, șase, șapte. ‎- ‎Se analizează acum.
‎Doamnă, trebuie să stați acolo,
‎să vă puneți centura, pentru siguranță.
‎Și o să vă explic pe parcurs.
‎Cinci, șase, șapte, opt.
‎E tot în fibrilație. ‎Îi mai administrăm un șoc.
‎Ce... I s-a oprit inima iar?
‎Nu, e tot oprită, o secundă, se încarcă.
‎- Liber? ‎- Liber.
‎Unu, doi, trei, ‎patru, cinci, șase, șapte...
‎Într-o zi mergeam la serviciu ‎și, în drum spre serviciu,
‎am văzut o femeie care s-a sinucis...
‎sărind de pe pod, ‎la doi metri în fața mea.
‎Imediat ce am ajuns la serviciu,
‎i-am trimis un e-mail lui...
‎Dick. Conținea un singur cuvânt.
‎În subiect scria: „Ajutor!”
‎Și m-a sunat pe loc.
‎Capacitatea lui de a recunoaște ‎durerea și pierderea
‎și de a găsi cea mai bună cale ‎de a trece peste ele era incredibilă.
‎A fost primul om pe care l-am sunat ‎când mi-a murit soțul.
‎Și mi s-a frânt inima ‎când ne-am văzut câteva zile mai târziu,
‎m-a îmbrățișat,
‎apoi m-a întrebat ce face soțul meu.
‎Și mi-am dat seama ‎că e o altfel de pierdere.
‎Pierderea memoriei.
‎Dar știu că, atâta timp ‎cât memoria mea e încă vie,
‎amintirea lui va dăinui în mine.
‎Mulțumesc.
‎Lui Dick îi plăcea să vină ‎la petrecerile date acasă la noi.
‎Îi plăcea felul meu ‎de a termina petrecerea pe o notă veselă.
‎Pe la ora 22.00, obișnuiam să sun ‎din clopoțel, ca să atrag atenția tuturor,
‎și, cu voce tare, anunțam:
‎„Mi-ați mâncat toată mâncarea, ‎mi-ați băut tot vinul,
‎ați spus tot ce era de zis, ‎e timpul să mergeți acasă.”
‎Înainte să plece, le cântam ‎la cornul de vânătoare piesa „Plecare”.
‎Trebuie să termin.
‎Dick a venit și mi-a zis: „Ray...
‎dacă o să mor eu primul,
‎vreau să cânți «Plecare»...” Doamne!
‎„Vreau să cânți «Plecare» ‎la înmormântarea mea.”
‎Mi-am petrecut fiecare sâmbătă ‎din copilărie în biserica asta.
‎Înmormântarea mamei a fost aici.
‎Și, înainte să-l mutăm pe tata ‎din Seattle în New York,
‎în urmă cu trei ani,
‎familia, prietenii, congregația noastră
‎s-au adunat cu generozitate și iubire,
‎ca să filmăm acest rămas bun de la tata.
‎Deși era încă în viață.
‎Azi nu e o zi fericită. ‎I-am promis că o să cânt...
‎Mușchii feței îmi sunt slăbiți, ‎respirația mi-e îngreunată, dar, Dick,
‎o să încerc. O să-mi țin promisiunea.
‎Probabil crede că e adevărat.
‎Ne vedem mai târziu, Dick.
‎Ești gata, tată?
‎Eram mulțumiți de noi în ziua aia.
‎Credeam că poate ‎vom putea opri ce va urma.
‎Că am găsit un mod de a rezista.
‎Sau aproape am găsit.
‎Ce poți spune ‎când ai pierdut un prieten bun?
‎Sau o mamă?
‎Sau cel mai bun prieten și tatăl tău?
‎Tot ce știu e că Dick Johnson e mort.
‎Tot ce pot să spun e ‎că Dick Johnson e mort.
‎Și tot ce vreau să spun e: ‎trăiască Dick Johnson!
‎Mulțumesc.
‎ÎN ROLUL PRINCIPAL: DICK JOHNSON ‎N. 1932 -
‎Subtitrarea: Ana-Adina Doroftei