Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
A NETFLIX SAJÁT GYÁRTÁSÚ DOKUMENTUMFILMJE
Felix, nem tudlak magasabbra.
Olyan magas volt, majdnem meghaltam.
Majdnem meghaltál? Hűha…
Az elég ijesztő. De miért hitted ezt?
Túl magas volt. De imádtam.
Tetszett, mi?
Ha szeretsz meghalni.
Szia, Eva!
- Szia. - Húzz fel, Felix. Húzz fel.
Igen, szeretek.
Na jó, lássuk.
Készen állsz repülni?
Figyelj, Apa. Óvatosan,
mert eléggé csúszik a kötél.
Tessék?
Csúszik, vigyázz.
Vigyázok.
Oké. Ígéred?
Most te, most te.
Jó nehéz nagylány vagy.
Előbb én jövök, szóval…
Mondd, mikor.
- Apa, jól vagy? - Felvetted, Anyu?
- Fel hát. - Nagyszerű.
Mindig is akartam filmben játszani.
Most hogy kelek fel?
Szép csúszás volt.
Itt ragadtam. Gyerünk, Steve, Felix.
Segítünk. Steve?
Maradj ott, Apa.
Ne mozogj.
Jaj, ez…
- Nem fájt? Jól vagy? - Jól vagyok.
Maga a gondolat, hogy elveszíthetem ezt az embert,
szinte elviselhetetlen.
Ő az apám.
Egy nyitott, elfogadó ember.
Ilyen apát szeretne mindenki.
Ilyet, mint az enyém. Aki egész életemben velem volt.
Ám most itt vagyunk.
A halálának kapujában.
De nem nyugszunk bele.
Ő pszichiáter.
Én filmrendező.
Felvetettem, csináljunk filmet arról, hogy meghal.
Igent mondott.
Hé, hé, hé, hé, hé!
(NÉHÁNY ÉVVEL EZELŐTT)
Na jó.
Kerítünk egy sámlit.
Ez lenne az.
Hű, ez elég szűkös.
Kicsit szűk, mi?
Igen. Mibe került ez?
Maureen, mennyibe került ez?
666 dollár.
- Na, próbáljuk meg így. - Ülj bele.
- Jó. - Oké.
- Lehet, hogy nem kelek fel.
Ez durva.
Elég jól néz ki.
Kényelmes?
Itt már nem számít a kényelem.
De neked igen.
Jó éjt, édes világ.
Kimmy, eléggé halottnak tűnik.
Ray, helyezzük rá a karját is.
Így.
Aztán…
Szörnyű dolog koporsóban látni a barátodat.
Ez nem tesz jót nekem.
De ez csak egy film,
és folyton emlékeztetem magamat rá, hogy ez csak egy film,
márpedig filmen sok olyat látunk, ami nem történik meg.
Még lélegzik.
Így azért elviselhetőbb.
Ez a trükk, ugye?
Na most már alszik.
- Oké, egy, két, hár… - Nyomd ki magad.
- Szép volt.
- De jó. - Tartsátok hátulról.
Na jó, most gyere le a lépcsőn.
Feltámadás!
Hála az égnek!
Jó újra itt lenni.
- Hiányoztál. - Hiányoztatok ám.
Azt hiszem, ez nem csupán fantáziálás,
és szerintem sok fontos kérdést vet fel.
Mindannyiunknak fel kell készülnünk,
mert egyszer mind meghalunk,
ilyen értelemben ez számomra több játéknál.
DR. C. RICHARD JOHNSON
PSZICHIÁTER 1932-
Tudja, miben vagyok jó?
Hogy átmenjenek rajtam egy autóval.
Érti, én vagyok az, akit felkap az utcán
és a busz elé lök.
Akiből a szart is ki lehet verni.
Szereti a munkáját?
Már a kaszkadőrködést?
Igen. Azt, hogy kaszkadőr.
Azt mondanám, imádom…
a filmgyártás világát.
Oké.
Minél grandiózusabb egy film,
minél kreatívabb, annál jobban szeretem.
Megigazítod a mikrofonját?
Igen.
Szóval, ha mondjuk… szívinfarktusa lenne,
csinált már ilyet?
Az ilyen lenne…
Érti.
Imádnám, ha kiesne a fotelből,
az elég jól eladná a szitut. Lábakkal az ég felé.
- A lényeg, hogy senki… - Sem sérül meg.
Senki sem sérül meg.
Ez Apa. Soha nem veszített el pácienst.
De igen. Hogyne.
Volt egy vagy két öngyilkosom.
Ezt nem is tudtam.
Igazából jó pár kaszkadőr van,
aki öngyilkos lett.
Ha bármikor az akarna lenni, hívjon fel.
Hogy érti? Hogy gondjaim vannak?
Nincsenek gondjaim!
Aztán innentől annyi erőszak jön, amennyit akar.
De először is…
Tegye csak fel a kezét.
Hogyne.
Aztán az még jó lenne, ha a széke is…
Felborulna?
Igen, vagy én is felrúghatom.
Ez egy elég durva…
amolyan leszámolós halál.
Mi inkább afféle baleseti halálhoz keresünk kaszkadőrt.
Igaz, mondta is, hogy „baleseti”.
Igen.
Csak próbálok rájönni, mi az, ami tetszene.
A lánya lényegében azt tanácsolta,
hogy csak dőljek hátra és figyeljem Dick Johnsont…
- Igen. - Érti…
Na jó, erre voltam kíváncsi.
Hogyne. Ez jó buli lesz.
Oké, persze.
Jól átvette a görnyedtséget.
Igen.
Szuper. Nagyszerű.
Tiszta.
Ez én voltam? Ez fájt.
Au…
Mi volt a legnagyobb fájdalom életed során?
Talán a szívroham.
- A szívroham fáj? - Igen.
- Tényleg? - Igen.
Ezt nem tudtam.
Szóval részben… A szíved fájt.
Igen. Meg tudod, úgy az egész együtt.
Az elején van az,
hogy nem kapsz levegőt, le kell feküdnöd,
hogy haza kell menned és fájdalmaid vannak,
aztán be kell menni a sürgősségire,
ahol bent tartanak, szóval egyben az egész.
Nem külön egy-egy rész, hanem az egész.
- Örülök, hogy túlélted. - Én is…
Örülök, hogy túléltem.
És hány évvel is élted túl?
1987… az húsz év, nem igaz?
- Még annál is több. - Igen? Hét…
Harminc év.
Az harminc év?
Harminc. Kaptál még harminc évet.
Az elég jó.
Talán a legjobb éveim.
A SZÍVROHAMA ELŐTTI NAPON
DICK JOHNSON HÁROM SZELET DUPLACSOKIS TORTÁT EVETT
Ezt honnan szerezted?
Ott egy bogár.
Az csak egy légy.
Üsd le. Öld meg.
Hűha…
Most először ölnek állatot, Apa.
Még nem purcant ki.
Küzd az életéért.
Okos egy légy.
Ő itt a nagymamám.
Walder nagyi.
Ő már… A nagyid már meghalt?
Ő már meghalt, jó sok évvel ezelőtt.
- Amikor én… - Még kisbaba voltál?
Nem, tizenéves voltam, amikor meghalt.
És amikor én tizenéves voltam…
…ő velünk lakott.
- Ezt akarom. - Jó.
Ki van még ott, Biba?
Ő a nagyitok, aki már meghalt.
Tudjátok, hogy hívták őt?
Mama.
Igen, én így hívtam őt.
De emlékeztek rá, mi volt a neve?
Catie Jo.
Catie Jo, így van.
Hé…
ALTERNATÍV TEMETKEZÉS CATHERINE JOY JOHNSON
HAMVASZTOTT EMBERI MARADVÁNYOK
Mindig is szégyelltem a lábujjaimat.
Egész életemben szégyenkeztem miattuk.
Sosem akartam mezítláb járni.
Anyám sírt is miattuk.
Amikor megszült és meglátta a lábujjaimat,
csak sírt és sírt és sírt.
Honnan tudod?
Ott voltam.
Igaz.
Tudjuk igazából, hogy Anya hogyan esett le a lépcsőn?
Azt hiszem, rosszul mérte fel,
azt hitte, már lent van, mielőtt még leért volna.
- Igen. - És a semmibe lépett.
Mije tört el?
A csípője.
- Ott kezdődött az őrület. - Igen.
De te óvatosan menj le.
- Persze, nagyon óvatos vagyok. - Jó.
- Fogom a korlátot. - Jó.
MENNYORSZÁG
Fel tudnád tenni az egyik karodat a falra?
Mondjuk azt, amelyik közelebb van, ilyen fura pózban.
Ez az, szuper.
Oké. Mehet?
És… felvétel!
Mosolyogj, Apa, mosolyogj.
Ez az, tökéletes. Szerintem megvan.
- Visszanézzük? - Ez gyönyörű volt.
Elég szép ugrás volt, Bruce.
A szüleink a hetednapi adventista hit szerint neveltek minket.
Őket is így nevelték.
Mint más vallás, ez is foglalkozik a halál kérdésével.
Az adventista hit mennyországot ígér az igazaknak.
De azt is mondja, hogy senki sincs még odafent.
A halottaknak a sírban kell várniuk.
Öntudatlanok, mintha aludnának.
Amikor Jézus visszatér a Földre a végítélet napján,
a hívők majd csak akkor támadnak fel,
és örökre felkerülnek a mennyországba.
És vége, Apa.
Az adventista hitet a mi családunk szigorúan vette.
Nincs alkohol, nincs tánc, nincs mozi.
Én próbáltam nem megszegni a szabályokat.
De 11 éves koromban
apám elvitt minket a bátyámmal Mel Brook Ifjú Frankensteinjére.
Megbotránkoztatott.
És imádtam.
Apa is imádta.
Tudta, hogyan kell megélni a pillanatot.
„Ez az én mennyországom,” mondta mindig.
„Itt lent a Földön, veletek.”
- Jó így? - Jó, igen.
Kinyír engem. Többször is.
Én meg feltámadok.
Mint az Idétlen időkigben.
- A feltámadott apa. - Az.
- Ez elég menő. - A feltámadott apa.
Nem könnyű ám meghalni, az tény.
Amikor mondta, hogy ez lesz, mondtam is: „Jaj, ne.”
De amikor mondta, hogy feltámad, akkor meg: „Ja oké, az király.”
Ez egy vígjáték.
Csináljuk meg.
- Ez egy vígjáték. - Remélem is.
Hogy halt meg az apja?
Megfulladt.
Megfulladt?
De hogy történt?
Hajóbalesetben.
Nem tudott úszni, szóval… Hát ennyi.
Nyolcéves voltam.
Szörnyű ebben a korban elveszíteni egy apát.
Igen, de anyám erős asszony volt.
Felnevelt minket rendben.
Ha egyik kézzel nem kapott el, a másikkal igen.
Értem. Az ő anyja…
Mikor is halt meg?
Már hét éve, hogy Anya elment.
Igen.
- Szomorú veszteség volt. - Igen.
Alzheimeres volt, szóval elég hosszú búcsú volt.
- Maga is erre számít? - Igen.
Jóval azelőtt elvesztettük őt, hogy meghalt volna.
- Oké. - Igen.
A szüleink tovább élnek bennünk.
Igen.
Maga mit visz tovább az apjából?
Nem is tudom, talán…
Azt mondják, mindig olyan komolynak tűnök.
Nem is tudom…
Békés ember vagyok, tudja.
Igen.
Ez itt jó lesz, ezt összetörhetem.
Öt-tíz perc alatt végeznék is.
Az egészet földre tudom küldeni.
- Csodás! - Legyen így.
Bing, bing, bing. Kész is.
Tetszik ez a „bing, bing”.
Persze szomorú is. Az egész olyan…
Jól néz ki pedig ez a hely,
de csináljuk így.
Jó. Ne hagyjanak itt semmit,
mindent viszek. Én vagyok Fred Sanford.
Örvendtem.
Nagyon köszönjük, Mike.
Holnap jövök és lerombolom a polcot.
- Köszönjük. - Viszlát.
A FIATALSÁG KIHÍVÁSA
Igazából ez tökéletes alkalomnak tűnik egy szívrohamhoz.
Nem hiszem, hogy neked kéne azt cipelned, Apa. Elbírom.
Nem, én erősebb vagyok.
Semmiség.
Örülök, hogy megtaláltam ezt az irodát.
Nagyszerű hely a munkára.
Ez dr. Johnson üzenetrögzítője.
Dr. Johnson immár visszavonult, az irodája zárva tart.
Ha szüksége van másik pszichiáterre,
Dr. Johnson azt javasolja, keresse fel a biztosítója weboldalát,
vagy hívja az ügyfélszolgálatukat.
Ha sürgős segítséget igényel,
kérjen meg valakit, hogy vigye be a legközelebbi ügyeletre.
Dr. Johnson minden jót kíván,
és hálásan köszöni, hogy a betegei közt tudhatta önt.
DR. C. RICHARD JOHNSON
Hadd tudják, hogy jövök.
Ha bejutsz egy helyre, ki is kell tudni jutni.
Ez a cél, elvileg.
Köszönöm.
Amióta anyám meghalt,
apám egyedül élt, egyedül járt munkába és misére.
A bátyám és én több ezer kilométerre voltunk,
és mindazok ellenére, amiken anyánk betegsége során átmentünk,
semmit sem vettünk észre, míg szinte túl késő nem volt.
Egyre többször hívtak a barátai.
Aztán a titkárnője.
Egymásra foglalt pácienseket,
elrontotta a receptjeiket.
Átszáguldott egy építkezésen,
aztán hosszú kilométereken át lapos gumikkal vezetett haza.
Minden hívás egy-egy vészjelzés volt,
de még ha tudnunk is kellett volna, miről van szó,
nehéz volt újra szembenézni vele.
Nem mondtad, hogy el akarod venni az autót.
Arról volt szó, hogy eladjuk,
mert New Yorkba költözöl.
Igen, erről volt szó.
Rendben. Ennyi.
De ki akarja eladni, mikor és hol?
A héten feltesszük a Craigslistre.
A szervizben van, hogy felkészítsék.
Nem titkolok el semmit.
De nem kapod vissza a kocsit.
Soha többé nem vezetem?
Nem, azt a kocsit nem.
Talán egy másikat.
Ez életed legrosszabb híre?
Nem a legrosszabb, de elég rossz.
Jó.
Nem vagyok annyira rosszul,
hogy ne vezethessem a saját autómat.
Nem erről van szó,
hanem arról, hogy New Yorkba költözöl.
- És nem vihetem az autómat. - Nem.
- Tudom. - Rendben.
Jó, de addig még van idő…
Alig pár nap.
Oké.
Sajnálom.
Tudom, hogy fáj.
Oda a függetlenséged, mi?
- Igen. - Tudom.
Minden rendben lesz.
Tudom, Anyának milyen érzés lehetett,
amikor beraktuk az otthonba.
Ilyen érzés lehetett?
Annyira nem rossz.
Nem, ez annyira nem rossz.
Ez annyira nem, de az rossz volt.
Te tudatodnál vagy, nem úgy mint
Igen. Pedig ti nem hiszitek el,
hogy igenis tudatomnál vagyok.
Dehogynem. Ne csináld.
Csak nem akarunk 2000 dollárt fizetni,
hogy garázst béreljünk egy autónak New Yorkban, ennyi.
- Jól van, értem. - Csak erről van szó.
- Érted? - Igen, értem.
A legjobban azt utálom a memóriám elvesztésében,
hogy megbántok vele másokat,
amikor nem emlékszem dolgokra.
Főleg az újabbakra.
- Igen. - Láttam a lakásodat.
Pontosan emlékszel a régi MG-dre.
Igen, ez így van.
De a frissebb emlékek… azok nem ragadnak meg.
- Rendben van. - Hát, nincs rendben…
Nem akarod bántani a barátaidat.
- Apa. - Igen?
Tudod, most mit csinálunk?
Csokitortát csináltok.
És miért csináljuk?
Hogy megöljetek.
Kettős szívbillentyűcsere, ugye? Azzal műtöttek.
Nem billentyű, nem az volt. Kettős artéria.
- Bypass? - Bypass.
Bypass. Kettős bypass, igen.
- Koszorúérműtét. - Az volt.
Bánod, hogy megsütötted a tortát?
Tudod, azóta is van bennem némi bűntudat.
Nos, ideje, hogy elengedd.
- Oké? - Igen.
Na jó, így csinálok… Aztán pedig így.
Ezt nézd, látod?
Felmentelek minden felelősség alól azért, ami ezután történik velem.
JOANNE REINER TUCKER EMLÉKÉRE
1937-2018
Legalább egyszerre csak egy falatot.
Istenem, Anya jó kis memóriakönyve.
A MEMÓRIAKÖNYV
Mindig érdekelte a memória.
Amikor udvaroltam neki, akkor is ezzel foglalkozott.
Amiben van némi ellentmondás, nem?
De igen.
Gondolod, akkor is karban kellett tartania?
Nem tudom.
Talán tudta már akkor is, hogy…
- Igen. - Szóval érted.
- Igen. - Hogy alzheimeres.
Olyan ügyes volt az órán,
hogy a tanár megkérte, dolgozzon neki.
- Tényleg? - Igen.
Amikor udvaroltam neki, sokat foglalkozott ezzel.
Szóval jó memóriája volt.
Azt nem tudom, hogy az volt-e.
Én emlékszem, ha nevekről volt szó,
tudod, ezek a játékok, hogy egy létra tetején egy aligátor ül,
aki fagyit eszik, tudod…
- Igen… - Olyan vizuális…
Vizuális emlékeztetők, a legfurább dolgokhoz…
- Igen. - …hogy eszedbe jussanak.
Igen.
Emlékszel, hogy ezekre tanított?
Igen. Eléggé tetszettek.
Igen.
Na jó, lássuk.
Egy, két…
Így jó?
Látom, hogy az az óra folyton körbejár.
Hogy az az óra folyton körbejár?
Oké.
Szóval a neved… Johnson.
A nevem Johnson, de mi a keresztnevem?
Segítek.
A lányod vagyok.
Tudod.
Kirsten. Kirsten vagyok.
Tudtam. És van egy C. Richard Johnson is.
Igen.
Ugyanaz a család?
Ugyanaz, abszolút.
Ez ügyes volt.
Akkor lemegyünk?
Menjünk.
Tartsd nyitva a szemed.
Közel 30 éve forgatok dokumentumfilmeket,
de szinte ez az egyetlen felvételem Anyáról.
Egy olyan képkockám sincs, amin átjön, milyen melegszívű, briliáns ember volt.
Amikor Anya már…
alig tudott mozogni is…
és el kellett vinnünk innen, emlékszel arra?
Kijött ide és leült a fotelbe,
és azt mondta: „Ez az otthonunk.”
Én pedig: „Rendben, Anya, nem kell ezt csinálnunk.”
Aztán erre ő…
Aztán egyszer csak elkezdte énekelni a „Que sera sera”-t.
- Az jó dal. - Igen.
Kemény volt.
Ez kemény.
És most újra átélünk valami ehhez hasonlót.
Igen.
Elég félelmetes.
Az.
Sajnálom.
Igen.
Én is.
De emlékszem, ahogy azt mondja: „Ez az otthonunk.”
- Igen. - Igen.
Ez az otthonunk.
- Nem akart elmenni. - Nem.
De amikor elment, azt hiszem…
Nem, akkor is azt mondta: „Vigyetek el innen.”
- „Vigyetek el innen.” - Utálta azt a helyet.
Szegény.
Ezt is benne hagyhatod ám a filmben.
- Hát… - Nem tudom.
Most az fog történni, hogy az ujjatlan lábfejed
lábujjakkal teli lábfejjé fog változni.
Hogy mikkel?
Lábujjakkal.
Olyan lesz, amin vannak ujjak.
És azt hogy csinálod?
Ráközelítünk a valódi lábfejedre,
és lesz egy másik ember a képen…
…aztán egy ilyen arany kendő lehull a lábadról,
és egy másik ember lábfeje lesz a tiéd helyén.
Mert egyszer azt mondtad nekem,
hogy ha egy valamit kívánhatnál, az az lenne, hogy…
Tényleg, ezt mondtam?
Engem is eléggé meglepett.
Azt gondoltam, világbékét kívánnál.
Azt kívántam volna, hogy Anya ne haljon meg.
Ezt kívántad volna?
Igen, azt elhiszem.
Én is azt kívántam volna.
Ezt nézd.
Micsoda kupleráj.
Ott van Anya a szekrény tetején.
- Az ő? - Igen, látod? Ott fent.
Ki rakta oda?
Nem tudom.
Biztos Kirk volt.
Meg kéne gondolnunk!
Itt maradhatnánk. Mit gondolsz?
Én is így vagyok vele.
- Olyan nagy ez a ház. - Igen, az.
Őrültség itt hagyni.
Csak hát az a gond,
hogy ha itt maradok, nem leszek a közeledben.
- Igen. - Igen.
- Ez van. - Ez van.
Bármikor eladnám a házat, csak hogy veled legyek.
Ez nem kérdés.
- Gondolkodás nélkül. - Igen.
Én is így vagyok vele.
Apa, ezt figyeld.
Pompás!
- Köszönöm. - Szívesen.
- Ugye, milyen jó cucc? - Igen.
Carl, köszönjük. Csúcs vagy.
Igen, köszönjük, Carl.
Az ott elég jó lesz.
Szerintem csodás.
Igen, boldognak tűnik ott.
Annyi mindent hoztunk ide,
nehéz lesz tőlem megszabadulni.
Még ha úgy is tűnik,
nem akarok megszabadulni tőled.
Nehéz elhinni.
De muszáj. Hívő vagyok.
- Hívő vagy. - Igaz hívő vagyok.
Jó a film, kicsim.
DICK JOHNSON ÖSSZEKÖLTÖZÖTT KIRSTENNEL, AKI EGY EGYSZOBÁS LAKÁSBAN ÉL
A GYERMEKEI KÉT APJÁNAK SZOMSZÉDSÁGÁBAN.
6D LAKÁS GYEREKEK ÉS APÁK
Jól néztek ki, srácok.
Mondhatok valamit? Ez úgy néz ki, mint…
Ez elég jó.
6E LAKÁS
DICK, KIRSTEN, A GYEREKEK ÉS A KÖZÖS REGGELIZŐ
Azt mondták, szeretnék, ha átmennénk hozzájuk…
Ja, persze, hogy ti…
Emeljük poharunkat Forrest Vura.
Egészségünkre.
Meghalt?
Nem, most született.
Kislány.
Kislány. Koccintsunk rá!
Ma van iskola?
Persze, megyünk is mind.
Gyerünk, srácok, indulás. Apa, te is jössz?
Hiányzik…
Hiányzik egy valaki.
Tudom, már jön.
- Nálad van a tárcám? - Nem kell a tárcád.
Egy.
Kettő.
- Hol a tárcám? - A lakásban.
- Visszamenjek érte? - Ne, van nálam pénz.
De nincs is szükségünk semmire.
Rendben.
Szép. Szép volt.
Oké, itt az autó, srácok.
Vigyázzatok, hová léptek.
Vigyáztok a bringásokkal? Figyeltek a kedvemért?
Oké, rendben.
Visszamegyek apámért. Mindjárt jövök.
Vigyázz, bringások!
Klasszikus.
Én vagyok Popeye, a tengerész,
egy kukában élek én,
imádok úszni és lányokat húzni,
én vagyok Popeye, a tengerész.
Na, ugorj ki, Felix.
Legyen szép napotok.
Oké, sikerült.
Én… igazán nem bánok semmit.
Az jó.
Minden eladható.
Gondolkoztál valaha is azon,
hogy mihez fogsz majd kezdeni, ha ennyi idős leszel?
Nem hiszem.
- Nem gondolkoztál rajta. - Nem igazán.
Nem gondoltam a jövőre.
Mindig elég jó voltam abban, hogy a mában éljek.
Kicsit letekerem az ablakot.
Megpróbálom kideríteni,
mi zörög hátul.
Oké, minden oké.
Rendben.
Szerintem elég jól letudtuk ezt az autóutat.
Oké.
Csinálunk egy memóriatesztet.
Mondok öt szót, amire emlékezni kellene. Rendben? Mehet?
Arc, bársony, templom, százszorszép, piros.
Vissza tudja mondani őket?
Arc.
Bársony.
Piros.
És elfe… Nem tudom.
Még egyszer, mehet?
Igen.
Arc, bársony, templom, százszorszép és piros.
Arc, bársony, százszorszép és piros.
Oké.
Ha azt mondom, hogy egy banán és egy narancs
azért egyforma, mert mindkettő gyümölcs,
akkor hogyan és miért egyforma egy vonat és egy bicikli?
Mindkettő közlekedési eszköz.
Nagyszerű.
Emlékszik a korábbi szavakra?
Az egyik egy szín volt.
Emlékszik bármelyikre?
Az egyik egy testrész volt.
- Arc. - Rendben. Jó.
Nos, 2017-ben 22 pontot ért el,
most 19-et.
Szétesem.
Úgy érzi, ugyanolyan a memóriája?
- Nem, jobb. - Jobb, mint volt?
Nem tudom, talán ugyanolyan.
Nem hiszem, hogy rosszabb lenne.
Nos, épp ezért kérdeznék pár dolgot
a lányától, ha nem bánja.
Rendben.
Ön szerint változott az emlékezőképessége?
Nos, tudja, én…
Próbáltam gondolkozni a válaszon,
de folyton arra gondoltam, mi jön ezután.
Egyre többször lesz feledékeny.
Újra és újra fel fogja tenni ugyanazokat a kérdéseket.
A tekintete révedező lesz.
A személyisége pedig elhalványul.
Nem fogja tudni követni, amit mondok,
szóval többé nem kérhetek tőle tanácsot.
És majd próbálunk valahogy boldogulni.
Hang forog.
Szólj, ha kezdjük a sétát.
Négyes csapó.
Oké, minden rendben?
Szóval, Apa, kezdjünk sétálni.
Csak gyere felém,
szuper ez a tempó, nagyszerű.
Csak gyere felém.
Vigyázz, mert egy kicsit hepehupás.
Csak óvatosan.
- Eddig nagyon jó. - Két méter.
Oké, Apa, te óvatosan, te pedig, Jake…
Le.
Oké…
Oké, három, kettő, egy, most.
Ne, az én vagyok.
Ez nagyon fájt.
Szegény fickó esett el helyettem.
Ami azt illeti, ez…
Kikészítik magát.
Megijedtem.
Hallott engem? Milyen volt?
Igen, hallottam.
Kirstenen van mikrofon, szóval ha messze is voltam,
hallottam Kirsten mikrofonján.
És minden alkalommal megijedek,
amikor látom elesni azt a vörös dzsekit,
és azt hiszem, maga az.
De csak az egyik maga.
De ennyitől is zakatol a szívem.
Köszönöm.
A kaliforniai Loma Linda az otthona a világ egyik legnagyobb
hetednapi adventista gyülekezetnek.
Valamint Dick diákkori szerelmének.
- Csak menjek fel és csengessek? - Igen.
Van ott valaki?
Igen, próbáld ki.
Rendben, megyek.
Nincs is itt senki.
Hogy vagy?
Lolita, személyesen?
De jó látni téged.
Semmit sem változtál.
Te sem változtál, kicsit sem.
Bármikor felismernélek.
Akkor egyezzünk ki abban, hogy egyikünk sem változik.
Oké.
- Örökre ugyanazok vagyunk. - Nagyszerű.
Gyertek be.
Köszönjük.
Nem sokan tudnak ilyen messze visszamenni.
És most, hogy újra találkozunk,
- …ott folytatjuk, ahol abbahagytuk. - Ez igaz.
Csúcs vagy.
Folyton formaldehiddel dolgozott, az vitte el őt.
- Patológus volt, ugye? - Milyen erős egy méreg.
- Minden értelemben. - Igen.
Azt mondta, hogy amikor bemegy a hullaházba
és meglátja azt a sok hullát szerte az asztalokon,
úgy érezte, megborzong az izgatottságtól.
Azt mondta, „Ez egy rejtély,
és én vagyok az egyetlen,
aki képes lehet megoldani.”
Hát, olcsó egy borzongás, a tiéd lehet.
Engem hagyj ki belőle.
Megváltoztatta a halálhoz való hozzáállását,
hogy egy patológussal élt?
Másképp gondol a halálra?
Nem tudom, talán egy kicsit, de…
Az elkerülhetetlen…
- …és része annak, akik vagyunk. - Igen.
Tartja még a hitét? Jár templomba?
- Hogyan áll mindehhez? - Abszolút hívő vagyok még.
Engem ez nem aggaszt.
A Biblia szerint fel fogunk támadni,
és nekem ennyi épp elég.
- Nem érdeklik a részletek. - Nem.
Szép ez a ruha,
de még szebb lennél ruha nélkül.
Fogalmad sincs, mennyire megöregedett a testem.
Dehogynem tudom.
Tudod, a ráncok kétszer annyi helyet foglalnak el.
Ez igaz.
A ráncok valójában jót tesznek.
Neked nincs túl sok.
- Rád férne néhány. - Igen, rám férne.
Rám férne néhány.
LISSZABON
Jól néz ki, srácok.
Kelj fel, ideje felkelni!
De nehéz…
Jesszusom, Nagypapa.
Hahó!
Kelj fel, vagy lerángatom a nadrágodat.
KB. EGY ÉVVEL KÉSŐBB
Nem érdemlem meg ezt a figyelmet.
Tudom. Nem is tudom, miért csináljuk,
de mivel fizetnek érte, hogy csináljuk így…
- Tényleg? - Igen.
Nekem nem fizetnek, nem?
Nem.
Miért lettél dokumentumfilmes?
Miért nem jól fizető fikciós filmeket csinálsz?
A valódi élet néha izgalmasabb,
mint amit kitalálhatunk.
Szóval azért fizetnek, hogy kalandokat mutass.
Pontosan.
Emlékszel, amikor anyukád hozzánk költözött?
Amikor szenilis lett és odaköltözött hozzánk?
- A Bozartsba. - Te hol laktál?
Én ott laktam.
Igen, tényleg.
- Igen. - Még gyerek voltál.
- Igen, pontosan. - Emlékszem.
És most újraalkotod a történelmet.
Igen, a történelmünk most… megismétli önmagát.
Mire emlékszel abból a korból, amikor még élt a nagyi?
A nagyi? Arra emlékszem, hogy…
mindig azt akartuk, hogy csináljon…
Vagy kókuszkrémes pite volt az, vagy csokikrémes…
Kókuszkrémes volt.
Szóval hogy kókuszosat csináljon,
de mindig banánkrémeset csinált.
És az nagyon bosszantó volt.
Csokis jégkrém.
Finom.
Nagyon finom.
Az élet jó.
Hékás, elvétetted a lakást, Apa.
- Elvétettem a lakást. - Igen.
- Ez a lakásunk? - Igen.
- A farkassal az ajtón? - Igen.
Stimmel. Ez a mi lakásunk.
A kérdés csak az, tudod-e, melyik a te szobád?
- Igen, tudom. - Melyik az?
- Ez itt. - Szép volt.
- Nem baj, ha leülök? - Fáradt vagy?
Szeretnéd, ha…
Ne, hagyd csak, hagyd csak. Köszönöm.
Akkor leülök.
Ez milyen kényelmes. Nagyon is az.
Fáradt vagy?
Hogy fáradt vagyok-e? A lábaim olyanok, mint a betontömbök.
Én igazán nem érzek olyan nagy problémát a memóriámmal.
Azt hiszem, ez másoknak talán inkább feltűnik, mint nekem.
Úgy érzed, púp leszel mások hátán.
Igen.
Milyen jelent ez neked?
Nem sokkal többet, mint amit jelent…
Tudod, ha én… hogy is mondjam…
Én most ugye veled élek, és…
neked azért ez lesz még nehezebb is.
Lesz, hogy jobban gondomat kell viselned, mint most.
De én szeretek veled lakni, szóval én nem aggódom.
Vannak, akik azt gondolják,
hogy ha túl rosszra fordul, már nem akarnak élni.
Nem, én jobban szeretem annál az életet.
Foglalkoztat, hogy akár addig is elélj,
mint Anya, aki a végén már nem tudott kommunikálni?
Igen, azt hiszem.
De engedélyt adok neked az eutanáziára.
Mi az a pont, amikor meg kellene tennem?
Hát… egyeztessünk azért előtte.
Haver, kérsz kávét?
Nem, inkább egy sör kéne.
Vérzek!
Nem, el fogok vérezni.
Meg fogok halni.
HARMINC-NEGYVEN PERCCEL KORÁBBAN
Ezt fogjuk most majd a nyakához rögzíteni,
és innen fog majd a vér kijönni.
Ezt ide fogjuk rögzíteni,
aztán szépen végigfut…
- …a ruhája belsején. - Egész ide.
Azt ezzel a pumpával fogjuk kilőni, amikor kell.
Honnan szerezték a vért?
Egy kellékes boltból.
Nem magától.
Ez az én vérem?
- Nem, olyat sose tennénk egy filmen. - Nem, azt soha.
Azt hittem, azt mondják el, hogy mi lesz.
Nem, ez nem igazi vér. Művér.
- Ez csak művér. - Az megnyugtató.
Igen.
Azt hittem, azt mondják…
- Transzfúzió? - Hogy a véremmel…
Nem kell nekik a véred.
Én szeretem a véremet, már megszoktam.
- Megtarthatod a véred. - Az jó.
Egy csepp sem fog kifolyni.
Nagyszerű, szuper.
Rendben lesz így?
- Rendben lesz. - Köszönöm, nagyszerű.
Azt javaslom…
- …mondogasd magadnak: „művér”. - Művér.
Szorítkozzunk erre a szóra.
- Rendben. - Csak ennyi az egész.
Ha szükség van rám, csak…
- Rendben. - Jól néz ki.
Apa elmesélte, hogy amikor beleszeretett Anyába,
félt, hogy egy ilyen csodálatos ember nem fogja tudni elfogadni őt.
Annyira szégyellte a lába furcsa voltát,
hogy soha senkinek nem akarta megmutatni.
Ám aztán megtudta, milyen mély gyász él anyámban.
A diplomaosztója napján hazafelé vezetve egy részeg sofőr beléjük csapódott,
és megölte az anyját,
aki mellette ült az utasülésen.
Anyám vizuális típus volt.
Szeretett virágokat és tájképeket fotózni.
Mindketten imádtuk a narancsszínt.
Ha arra a percre gondolok, amikor meglátta
maga mellett szeretett édesanyját vérbe fagyva,
azt hiszem, meg tudom érteni,
miért akart mindig elfordulni mindattól, amit olyan nehezünkre esik nézni.
Olyan könnyű lenne, ha a szeretet csak szépet hozna.
De a szeretet ráébreszt arra is, hogy el is veszíthetjük egymást.
Hogy amikor baj van, tartsunk össze még jobban.
És amikor csak lehetőségünk van rá, élvezzük ki a boldogság rövidke perceit.
„NINCS TÁNC!”
Ez rosszabb, mint a szívrohamom.
- Tényleg? Félelmetesebb? - Igen.
Sokkal kellemetlenebb. És sokkal jobban fáj.
Tényleg? Mi fáj benne úgy?
A nedvesség és a hideg. Nem vicces.
Le kéne állnunk.
Örülök, hogy jó a vére. Tudja?
- Abszolút. - Különben nem érteném, mi folyik itt.
Nos…
talán tízen lehettek…
Tíz különböző ember?
…az elmúlt harminc évben…
…végig itt éltem, New Yorkban.
Őket ápolta…
Sokféle rákos emberrel volt már dolgom.
Paranoiás, sztrókos betegek.
- Ezt elveszem. - Köszönöm.
Elnézést, hogy félbeszakítottam.
Nem szakítottad félbe, Apa.
Most arról van szó,
hogy Marta elég sokat tud arról,
min mennek át az emberek az életük végén.
- Igen. - Igen.
Azt mondja, tíz embert végigkísért már ezen az úton.
- Hű. - Igen.
Akkor itt a tizenegyedik.
És ismerem a családjaikat, és…
Igen.
Mindenki másmilyen.
Olyan ez, mintha pszichiáter lenne.
Igen, ez így van. Mentálhigiénés szakma.
Mentálhigiénés szakma, gondozás, ugye?
Igen.
Mindkettejüknek volt dolga paranoiával, skizofréniával,
pszichotikus viselkedéssel, bomlott elméjű emberekkel.
Én azt tapasztaltam, hogy ha az ember elfogad dolgokat,
az életet magát, sokkal könnyebb.
És olyan ellen harcolni, amit nem tudunk…
- Igaz. - A harc nem hozza vissza.
Annyi mindent nem lehet irányítani.
Főleg a betegséget nem lehet irányítani,
az adott körülményeket…
- A halált sem lehet. - …és az embereket sem.
Csak meg kell… próbálni elfogadni.
Megbékélni vele.
Emlékszem, amikor New Jerseyben dolgoztam, megmentettem egy ember életét,
akinek szívrohama volt.
Emlékszem, 20 dollárt adott nekem utána.
Mint egy borravaló.
„Ennyit ér nekem, hogy megmentette az életem.”
Viszlát.
Holnap találkozunk.
Tetszik a nyuszi.
Nagyon cuki.
Ilyenkor mindig szükségünk van egy kis nyuszira.
Igen.
Mintha egyre többet és többet aludna, nem igaz?
Tessék?
Nem kéne zaklatnom téged ezzel a kamerával.
Nem, semmi baj, nem zavar.
Nem érzem zaklatásnak.
Nagy dolog, hogy még mindig kitart a forgatás mellett.
- Csodálatos. - Ugye?
Magáért teszi.
- Igen. - Szeretetből.
Szeretetből csinálja. Bármit megtenne.
Csak hát, vigyáznom kell, mármint…
nem szabad túllépni azokat a határokat, amik még beleférnek neki,
de nehéz felmérni, hogy hol is tartunk.
Boldog. Nevet, bárhogy is van.
- Igen - Ugye?
Elfogadta… úgy értem, rendkívül okos.
A memóriája meg… Hát mit tehetnénk?
- Ez jól esik. - Elhiszem.
Csukd be az ajtót, ha elmész,
mert a fény folyton felébreszt.
Oké. Bár nappal van, szóval…
Tudod, a múlt éjjel felkeltél az éjszaka közepén,
többször is…
És a pácienseidet kerested.
Mit kerestem?
Azt hitted, hogy a nappali a váró.
Ez igaz?
- És hogy ez az irodád. - Az hogy lehet?
És folyton ellenőrizted, nem vár-e valaki a váróban.
Emlékszel erre?
- Nem. - Jó.
- Ez elég érdekes. - Igen.
És fel voltál öltözve…
mindezt úgy hajnali háromkor,
felöltöztél és kijöttél a pácienseidhez.
Ruhában aludtam?
- Aludtál az ágyadban, és… - Igen.
…aztán felkeltél, felöltöztél és kijöttél a betegekhez.
- Felöltöztem és kijöttem? - Igen.
Biztos azt hittem, hogy valaki van odakint.
Én ott voltam.
Meg a gyerekek is.
- De te aludtál. - Igen, mind aludtunk.
Nem szabadna engedned, hogy ilyet csináljak.
Hogy akadályozzam meg?
Ébressz fel és küldj vissza.
- Visszaküldtelek. - És visszamentem?
Aztán újra kijöttél.
- Háromszor is. - Tényleg?
Mert meg voltál győződve róla,
hogy kint vár egy beteged.
- De mit tehetünk ellene? - Nem tudom.
Talán erélyesebben kellene felkeltened és visszaküldened,
azt mondani: „Neked már nincs praxisod,
ez nem az irodád, hanem a lakásod, ahol élsz és alszol,
és mars vissza aludni,
ne zavarj engem és a gyerekeket.”
Srácok, már egy csomó cukorkátok van,
nem is tudom…
Gyere ide, mutasd csak.
Mennyit szereztél?
Átmegyünk, gyerekek, gyertek.
„KIRSTEN, HOL VAGY?”
Átmegyünk a túloldalra?
- Akartok még több cukorkát? - Igen.
Akkor haza kell küldeni Marcót és a Nagyapát…
Hol az apád?
A lakásban.
Reméljük.
Várj csak.
Hol vannak? Hova lettek?
- Na jó, látod őket? - Oké.
"KÉRSZ CUKORKÁT?"
„EZ IS RÉSZE A FILMNEK?”
Na elmondom, mi történt.
De előbb ülj be a kocsiba. A másik oldalról,
de vigyázz a többi autóval.
Az egyik srácnál voltál,
leültettünk téged a tévé elé,
mert elég fáradt voltál.
Aztán elmentünk és később visszajöttünk.
Ott hagytatok, de csak én voltam ott?
Igen, csak te, nézted a tévét.
Hát, ez kicsit máshol volt, egy…
egy elég ismeretlen helyen.
- Még sosem jártam ott. - Értem.
De megtaláltatok, és hálás vagyok érte,
örülök, hogy megtaláltatok…
- …és megmentettetek. - Sosem hagyunk el.
- Remélem, így lesz. - Igen.
Most majdnem nyomom veszett.
Úgy érezted…
Ha nem jöttök vissza értem,
fogalmam sincs, mihez kezdtem volna.
Kicsikém, apád egy csődtömeg.
Boldog halloweent!
- Örülök, hogy megtaláltatok. - Én is örülök.
Ez a jelenet azt mutatja be, milyen érzés lehetett Apának egyedül maradni.
De nem volt jó érzés bevonni őt ebbe.
Ekkor már csak nagyon ritkán maradt egyedül.
A minap hajnali háromkor készült elhagyni a lakást.
El akart érni egy vonatot.
Azt mondta, titkos küldetése van.
Amikor a jelenet után odamentem hozzá,
egy percre kitisztult,
és mindketten tudtuk, miről szólt ez az egész.
Arról szólt, ami Anyával történt.
Hogy egyszer majd ott kell hagynom őt, valahol, valamikor, valahogy.
Ezt kicsit megnyújtom…
- Jó. - Szuper.
- Színész lettél. - Jó, jó. Így jó lesz.
Most pedig feküdj le és aludj egyet.
- Oké, jó. - Csak tedd fel a lábad.
- Az menni fog. - Oké.
Az adventista hit szerint az apokalipszis után Jézus visszatér,
hogy feltámassza a követőit, az igazakat,
és felvigye őket magával örökre a mennyországba.
Szóval a halál kapujában ott a remény, hogy minden jóra fordul.
Ám az adventista hit azt is tanítja,
és ezt én sosem értettem, hogy a legrosszabb dolog,
a legnagyobb félelem, az az, hogy magunkra maradunk.
Apa, tudod, én ma este elutazom Izraelbe.
Ezt nem tudtam.
- Nem tudtad? - Nem.
Azt hittem, emlékszel rá.
Nem, nem emlékeztem.
Nehéz neked, amikor elmegyek?
Igen, nehéz. Bár, nem is. Nem igazán.
Tudod, csak hiányzol.
- Igen. - Hiányzol.
Van valami, amit szeretnél, hogy megcsináljak addig?
Hogy viselkedjek?
Nagyon jól viselkedsz.
Nem kell megmondanom, hogy viselkedj.
- Jól megleszel. - Mert itt vagy.
Amikor itt vagy, jól viselkedem.
Mit csinálsz, ha elmegyek?
Hát ezt kérem, hogy mondd meg.
Nem tudom, mi lesz nélküled.
- Csak vigyázz magadra. - Vigyázok.
Vigyáznod kell a kisöcsédre.
- Te vagy a kisöcsém? - Én vagyok.
Aki kicsit tébolyodott.
Cuki, hogy van egy kisöcsém. Te vagy a kisöcsém.
Igen, én vagyok.
Már nem az apád vagyok, hanem a kisöcséd.
És mit csinál a kisöcsém?
Cetliket nyom a hátadra, láb alatt van.
A kisöcsik nincsenek láb alatt.
De igen.
- A kisöcsik viccesek. - Azok? Akkor jó.
Szeretlek.
Kicsit könnyes a szemed.
- Igen. - Ezek igazi könnyek?
Vagy egyébként is ilyenek?
Igaziak, igazi könnyek.
Fáj bevallanom.
De az örömtől. A szeretettől.
Az jó.
Srácok, az lesz a dolgotok,
hogy meg kell töltenetek
először csokival a kis tálakat.
- Mit szólsz, Felix? - Ez így jó?
Elég izgalmas dolog,
hogy ti csináltok tortát a Nagyapa 86 szülinapjára.
Ez örök emlék lesz.
- Hű, ez csodálatos. - Ugye?
Nagyon menő.
- Ne nézd! - Ne nézd!
- Látta? - Beállítod megint a tévém?
Nem hiszem, hogy látta.
Láttad?
- Mit láttam? Láttam… - Láttad?
…egy kis tortát.
De szerencsére nem fog… nem fog emlékezni rá.
Talán nem fog emlékezni rá, hogy tortát sütünk.
Ne nézz!
- Beállítja valaki a tévémet? - Persze, megyek.
- Igen, majd én. - Máris megyek.
- Köszönöm. - Odakapcsolom Kirkre.
Találunk leveleket a K-T határ alatt és felett is,
de ezek másféle levelek.
Szóval nem csak a dinoszauruszok haltak ki,
komolyabb növénykihalás is volt.
Élelem híján a dinoszauruszok, a moszaszauruszok
és az ismert fajok 75 százaléka kihalt.
Elbírod? Óvatosan, nehéz.
Boldog szülinapot
Hűha!
Boldog szülinapot, C. Richard Johnson
Hű!
Boldog szülinapot
Sosem láttam szebb tortát.
És van még egy!
- Felállítod a nyolcast? - Igen.
- Nézd csak, 86. Ez stimmel? - 86.
- Nem 88-nak kéne lennie? - Nem.
Kívánj valamit.
Éljen!
Szép volt.
Éljen.
- Vágd csak fel. - Én is vághatok? Szeretnék vágni!
Mindenki vághat majd, várj.
Egyszerre egy.
- Előbb a testvéred. - Várj.
Ne felejtsünk el hagyni másoknak is.
- Ezért vágunk ennyi szeletet. - Akkor rendben.
- Én jövök! - Hű!
Szép.
Szép volt. Ez a legjobb csokitorta, amit valaha ettem.
Pedig sok csokitortát ettem.
- Ez igaz. - Azt meghiszem.
Ez a legjobb.
- Na, srácok, mit gondoltok? - Hű!
Ki csinálta a tortát?
Mit gondolsz?
Megetted?
- Megetted? - Igen.
2019. JÚNIUS 23.
Hat-egy-egy, értesítéssel.
86 éves férfi, szívrohama volt,
ventrikuláris fibrilláció, kapott sokkot,
KPR folyamatban, érkezés hat perc múlva.
- Köszönöm. - KPR.
Nézzünk egy szívritmust.
Nem gond, asszonyom.
Folyamatban.
Még mindig fibrillál. Jimmy, húzódj le, újabb kör.
Sokkolás. Helyet kérünk.
Még mindig áll. Egy pillanat, töltés.
- Tiszta? - Tiszta a terep.
Feltöltve, sokkoltuk.
- Mehetünk, Jimmy. KPR. - Tíz-négy.
Analízis.
Gyerünk, Jimmy.
- Három, négy, öt, hat, hét. - Analízis.
Asszonyom, üljön oda le.
Kösse be magát, a biztonság kedvéért.
Elmondom menet közben.
Öt, hat, hét, nyolc.
Még mindig fibrillál. Kapjon még egy sokkot.
Megint megállt a szíve?
Nem, még mindig áll. Egy pillanat, töltés.
- Tiszta? - Tiszta.
Egy két, három, négy, öt, hat, hét…
Egy nap, amikor épp munkába mentem,
szemtanúja voltam egy nő öngyilkosságának.
Tőlem két méterre vetette le magát a hídról.
Az első dolgom az volt, amikor beértem,
hogy küldtem egy e-mailt…
…Dicknek. Egyetlen szó állt benne,
a tárgymezőben, ennyi: „Segítsen.”
Azonnal felhívott.
Hihetetlen képessége volt felismerni a fájdalmat és a veszteséget,
és megtalálni a legjobb módot ezek leküzdésére.
Ő volt az első, akit felhívtam a férjem halálakor.
És kicsit szívszorító volt, hogy amikor pár napra rá találkoztunk,
miután szorosan átölelt,
öt perc elteltével megkérdezte, hogy van a férjem.
Rájöttem, hogy ez is egyfajta veszteség.
A memória elvesztése.
De annyit tudok, hogy amíg a memóriám működik,
az ő emléke velem lesz.
Köszönöm.
Dick imádott részt venni a nálunk tartott számos bulin.
Szerette, hogy sajátos módon vetek véget a szórakozásnak.
Este tíz körül csengőszóval hívom fel a társaság figyelmét,
és fennhangon kijelentem:
„Megettétek az összes ételem, megittátok az összes borom,
elmondtatok mindent, amit érdemes, most ideje hazamennetek.”
Mielőtt elmennek, mindig eljátszom kürtön az „Elindulni” című dalt.
Haver, ez nehéz lesz…
Dick egyszer eljött és azt mondta: „Ray…
ha túlélsz engem,
szeretném, ha eljátszanád nekem ezt a dalt.”
„Szeretném, ha eljátszanád azt a dalt a temetésemen.”
Gyermekkorom minden szombatját ebben a templomban töltöttem.
Anyát is itt temettük.
Mielőtt Apát átköltöztettük Seattle-ből New Yorkba,
kicsit több mint három éve,
a családunk, a barátaink, a gyülekezetünk,
mindenki szeretetteljesen összegyűlt,
hogy filmre vehessük búcsújukat Apámtól.
Pedig tudták, hogy még életben van.
A mai nem egy vidám nap. Megígértem neki, hogy eljátszom…
Remegő ajkakkal és kihagyó lélegzettel, de, Dick…
Megpróbálom. Megtartom az ígéretem.
Szerintem azt hiszi, ez komoly.
Viszlát, Dick.
Készen állsz, Apa?
Annyira boldogok voltunk aznap.
Azt hittük, talán elkerülhető, ami jön.
Hogy megtaláltuk a megoldást.
Vagy legalább majdnem.
Mit mondhat az ember, amikor elveszít egy barátot?
Vagy egy anyát.
Vagy a legjobb barátját és apját?
Csak azt tudom, hogy Dick Johnson halott.
Csak annyit mondhatok, hogy Dick Johnson halott.
És csak annyit akarok mondani: „Élj soká, Dick Johnson.”
Köszönöm.
FŐSZEREPBEN: DICK JOHNSON 1932-
A feliratot fordította: Márkus Tamás