Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
PŮVODNÍ DOKUMENT NETFLIX
Felixi, výš už tě nedostanu.
V té výšce jsem málem umřel.
Skoro jsi umřel? No teda.
To je vážně děsivé. Proč sis myslel, že umíráš?
Být tak vysoko prostě miluju.
Miluješ to, jo?
Pokud miluješ smrt.
Ahoj. Evo!
- Ahoj. - Felixi? Zvedni mě.
Jo. Děkuju.
Dobře, jdeme na to.
Chceš letět ještě výš?
Dobře, tati, ale opatrně,
na té slámě to klouže.
Co?
Klouže to, buď opatrný.
Jo, budu.
Dobře. Slibuješ?
Teď ty.
Jsi tak velká a těžká.
Udělám to dřív než ty, takže…
Až řekneš.
- Tati, jsi v pořádku? - Máš to, mami?
- Mám. - Báječné.
Vždy jsem chtěl být ve filmu.
Jak vstanu?
Dobrý skluz.
Zasekl jsem se. Steve, Felixi.
Pomůžeme. Steve?
Zůstaň ležet, tati.
Nehýbej se.
Tohle jsem…
- Bolelo to? Jsi v pořádku? - Jo.
Pomyšlení, že bych o něj mohla přijít,
je opravdu nesnesitelné.
Je to můj táta.
Je tak otevřený a tolerantní.
Takového tátu chcete.
Takového mám já. Takového jsem měla celý život.
Ale už je to tady.
Začíná se nám ztrácet.
A to nepřijímáme.
Je to psychiatr.
Já jsem kameramanka.
Navrhla jsem mu natočit film o jeho smrti.
Souhlasil.
Hej!
PŘED NĚKOLIKA LETY
Dobře.
Najdeme si stoličku.
Tak tady je.
Páni, je dost úzká.
Celkem ano, že?
Jo. Kolik tě stála?
Maureen, kolik nás stála?
666 babek.
- Můžu to udělat takhle. - Vlez tam.
- Jo. - Dobře.
- Už nevylezu. - Pomůžu ti.
To je fakt síla.
Vypadá to vážně dobře.
Je tam příjemně?
V rakvi už pohodlí nikdo neřeší.
Ty ano.
Dobrou noc, sladký světe.
Kimmy, vypadá vážně mrtvě.
Rayi, podívej se na jeho ruce.
Takhle.
A pak…
Vidět kamaráda v rakvi je tak zvláštní.
Vůbec mi to nedělá dobře.
Ale natáčíme film
a neustále si to připomínám.
Ve filmech je k vidění spousta neskutečných podivností.
Pořád dýchá.
Díky tomu to není tak těžké.
V tom je ten trik, že?
A teď spí.
- Raz, dva, tři. - Zaber nohama.
- Dobrá práce. - Jo.
- Dobře. - Držte ho zezadu.
Teď můžeš sejít dolů.
Jsem vzkříšen.
Georgem.
Hej, být zpátky je fajn pocit.
- Chyběl jsi nám. - Vy mně taky.
To, co děláš, není úplná fikce.
V jistém ohledu to vyvolává spoustu závažných otázek
a připravit se na to musí každý.
Protože umřeme všichni,
a proto to nepovažuji za fikci.
3415 DOKTOR C. RICHARD JOHNSON
PSYCHIATR ROČNÍK 1932
Víte, v čem vynikám?
V přejíždění autem.
Jsem bídák, kterého vytáhnete z auta
- před autobus. - Jo.
Z koho prostě vymlátíte duši.
Máte svou práci rád?
Kaskadérské kousky? Nebo…
Jo. Prostě práci kaskadéra celkově.
Řekl bych, že mám rád
svět filmu.
Dobře.
A čím větší, grandióznější
a kreativnější je, tím ho mám radši.
Judy, srovnáš mu mikrofon?
Ano.
Řekněme, že by prodělal infarkt.
Už jsi to zkoušel?
To by bylo vážně…
Však víš.
Nechal bych ho sedět na židli,
to by vypadalo dobře. Nohy by mu vystřelily nahoru.
- Ale nejdůležitější je, aby se nikdo… - Nezranil.
Nezranil.
Celý táta. Pacienty neztrácí.
Ale ano.
Asi dva spáchali sebevraždu.
To jsem nevěděla.
Najde se hned několik kaskadérů,
kteří spáchali sebevraždu.
Jo. Kdybys měl nějaké sklony, přijď.
Myslíš, že mám problém?
Žádné problémy nemám!
A pak to může být hodně agresivní.
- Jo. - Ale prvně
přirozeně zvedni ruce.
Jistě.
A pak by bylo fajn, kdyby se tvá židle…
Převrátila? Jo.
- Nebo tě můžu skopnout. - Jo.
To je celkem dost drsná
- a mafiánská smrt, víš? - Jo.
Kaskadéry obsazujeme do rolí postav, které náhodně umírají.
Jo, řekla jsi náhodně.
Jo.
Chci vědět, jestli tě to oslovuje?
Celý ten návrh tvé dcery,
abychom jen seděli a sledovali Dicka Johnsona…
- Jo. - Však víš.
Dobře, to jsem chtěl vědět.
Jistě. Bude to skvělé, víš?
- Dobře, jo. - Jo.
Musíš se fakt pořádně hrbit.
Jo.
Skvělé. Fantastické.
Můžeme.
To jsem byl já? To bolelo.
Au.
Jakou nejhorší bolest jsi poznal?
Asi infarkt.
- A infarkt bolí? - Jo.
- Vážně? - Jo.
To jsem nevěděla.
Bylo to… Bolelo tě na srdci.
Jo. A bylo to prostě vše dohromady.
Ty prvotní příznaky,
málo vzduchu, nedýcháš, ležíš,
pak mě v bolestech odvezli domů,
pak jsem jel na pohotovost,
měl zástavu srdce a tak dál.
Nejde o část, jde o všechno.
- Jsem ráda, že jsi přežil. - To já…
To já taky, jo.
Jo. A kolik let od té doby uplynulo?
1987… Takže 20 let, že?
- Vlastně ještě víc. - Jo? Sedm…
Třicet let.
Je to 30 let?
Jo. Žil jsi dalších 30 let.
To celkem ujde. Jo.
Asi těch nejlepších 30 let.
DEN PŘED INFARKTEM
SNĚDL DICK JOHNSON TŘI KOUSKY ČOKOLÁDOVÉHO DORTU
Odkud to mám?
Vidím brouka.
Je tu muška.
Plácni ji. Zabij ji.
Ale ne.
Jejich první zabití, tati.
Ta moucha ještě není mrtvá.
Bojuje o život.
Chytrá moucha.
- Co to je? - Moje babička.
Babička Walderová.
A tvoje babička už umřela?
Už umřela. A už je to velmi dávno.
- Když jsem byl… - Byl jsi dítě?
Ne, byl jsem teenager.
A když jsem byl teenager,
bydlela s námi.
- Chci tohle. - Jo.
Kdo další tam je?
To je tvá babička, která zemřela.
Víte, jak se jmenovala?
Máma.
Jo, tak jsem jí říkala.
Pamatuje si někdo její jméno?
Catie Jo.
Catie Jo, přesně tak.
Hej…
OSOBNÍ ALTERNATIVA ZESNULÁ CATHERINE JOY JOHNSONOVÁ
ZPOPELNĚNÉ LIDSKÉ OSTATKY
Za ty prsty se stydím odjakživa.
Celý život z nich mám mindrák.
Odmítal jsem chodit bos.
Máma kvůli nim plakala.
Když mě porodila a viděla je,
tak jen brečela a brečela.
Jak to víš?
Byl jsem u toho.
Jo.
Víme vůbec, jak tu máma na schodech upadla?
Zřejmě to špatně odhadla
a myslela si, že už je dole, a nebyla.
- Jo. - A šlápla do prázdna.
Co si zlomila?
Kyčel.
- Tehdy začala ta hrůza. - Jo.
Ty jsi na nich opatrný.
- Jo, jsem velmi opatrný. - Jo.
- Držím se zábradlí. - Jo.
NEBE
Můžeš jednu ruku opřít o zeď?
Tu blíž zdi a v nějaké divné…
Jo, to je super.
Dobře. Můžeme?
A… akce.
Usmívej se, tati. Usmívej se.
Jo. Skvělé, podle mě to máme.
- Děláme playback? - Nádhera.
Opravdu skvělý skok, Bruci.
Rodiče nás přivedli k církvi adventistů sedmého dne.
Byli tak vychováni.
Jako každé náboženství zodpovídá naše otázky o smrti.
Adventismus slibuje nebe všem počestným lidem.
Ale také nám říkají, že v nebi ještě nikdo není.
Mrtví musejí čekat v hrobech.
Jsou v bezvědomí a v jakémsi spánku.
A pouze při návratu Ježíše na zem v Soudný den
budou věřící vzkříšeni
a dostanou se navěky do nebe.
A spadni, tati.
Vyznávali jsme ho, ale adventismus je tvrdá víra.
Nepovoluje alkohol, tanec ani filmy.
A já se vážně snažila nic neporušit.
Ale v 11 letech
mě a bráchu táta vzal na Mladého Frankensteina s Melem Brooksem.
Byla jsem šokována.
A líbilo se mi to.
Tátovi taky.
Uměl žít okamžikem.
Říkával, že má své nebe,
přímo tady na zemi, s námi všemi.
- Dobré? - Jo, dobré.
Zabije mě. Několikrát.
A já pak ožívám.
Jak v Na hromnice o den více.
- Vzkříšený táta. - Jo.
- To je skvělé. - Vzkříšený táta.
Umírat není snadné, to teda ne.
Ne. Řekla mi to a já řekl, že to ne.
Pak řekla, že se vrátíš, a já na to, že je to úžasné.
Je to komedie.
Hej, jdeme na to.
- Je to komedie. - To doufám.
Jak tvůj otec zemřel?
Vlastně se utopil.
- Utopil? - Byl pod…
Jak se to stalo?
Při nehodě na lodi.
Neuměl plavat a tím to skončilo.
Bylo mi asi osm let.
To je hrozné, přijít o tátu tak brzy.
- Jo. Ale máma byla silná. - Jo.
Vždyť nás vychovala, že jo…
Pokud levá ruka minula, pravá ruka nás chytila.
Jo. Její máma umřela…
Jak je to dlouho?
Od její smrti uplynulo už sedm let.
- Jo. - Jo.
- Byla to smutná ztráta. - Jo.
Ale měla Alzheimera, bylo to dlouhé loučení.
- Takže jste to očekávali? - Jo.
Ztratili jsme ji několik let před její smrtí.
- Aha. - Jo.
Rodiče jsou v nás všech, že?
Jo.
V čem jsi po tátovi?
Nevím. Asi…
Někdo tvrdí, že pořád vypadám vážně.
Nevím. Vážně nevím.
Jsem mírumilovný člověk.
Jo.
Tohle jde, začnu to rozebírat.
Za pět, deset minut můžu být pryč
a jen to hezky položím na zem.
- Krása. - Tak jo.
- Šup, šup. Hotovo. - Jo.
To šup, šup se mi líbí.
Je to pro nás smutné. Všechno to tu necháváme,
je to super místo,
ale uděláme to.
Dobrá. Nic tu nenechte,
vezmu si to. Říkají mi Fred Sanford.
Těšilo mě.
Dobře. Díky, Mikeu. Fakt.
Zítra ráno přijdu ty police zbourat.
- Díky. - Měj se.
VÝZVA MLÁDÍ
Tohle ti vážně může způsobit infarkt.
Tohle bys asi zvedat neměl. Já to vezmu, tati…
Ne, jsem silnější než ty.
Je to hračka.
- Jaké štěstí, že jsem to tu našel. - Jo?
Jo, na práci je to báječné místo.
Záznamník doktora Johnsona.
Doktor Johnson je v důchodu a jeho ordinace je zavřená.
Hledáte-li péči psychiatra i nadále,
pan doktor Johnson navrhuje prozkoumat webové stránky vaší pojišťovny
nebo zkusit její zákaznickou linku.
Sužují-li vás psychické potíže,
na nic nečekejte a nechte se odvézt na nejbližší pohotovost.
Doktor Johnson vám přeje mnoho štěstí
a děkuje vám, že jste byli jeho pacienty.
DOKTOR C. RICHARD JOHNSON
Dej jim vědět, že couvám.
Pokud zaparkujete, můžete i odjet.
To je přece logické, ne?
Díky.
Můj táta žije sám
a do práce a kostela chodí pravidelně už od máminy smrti.
S bratrem jsme byli tisíce kilometrů daleko
a navzdory všemu, čím jsme si s jejím Alzheimerem prošli,
jsme si ničeho nevšimli, dokud nebylo téměř pozdě.
Začali nám volat tátovi přátelé.
Pak jeho sekretářka.
Pacientům domlouval schůzky dvakrát,
předepisoval jim špatné léky,
autem se proháněl staveništěm
a dalších osm kilometrů domů dojížděl na čtyřech prázdných kolech.
Každý telefonát byl jako alarm,
a i když jsme to měli pochopit dokonale,
znovu už jsme to slyšet nemohli.
Nikdy jsi neřekla, že mi vezmeš auto.
Řekla jsem, že ho prodáváme,
když se stěhuješ do New Yorku.
Jo, tohle jo.
Dobře, to je vše.
Ale kdo ho prodává a kdy a kde?
Tento týden se objeví na Craigslistu.
V servisu dokončují opravy.
Říkám ti, co vím.
Ale zpět už ho nedostaneš, to vím.
Řídit ho už nikdy nebudu.
Ne. Tohle auto ne.
Možná nějaké jiné.
Je to nejhorší zpráva?
Nejhorší ne, ale špatná celkem jo.
Jo.
Nejsem tak úplně mimo,
abych nemohl řídit vlastní auto, víš?
O to tu ale nejde,
stěhuješ se do New Yorku.
- Bez auta. - Nemůžeš si ho nechat.
- Já vím. - Dobře.
Ale než k tomu dojde…
Bude to jen pár dnů.
Dobře.
Promiň.
Vím, že to bolí.
Jde o tvou nezávislost?
- Jo. - Jo.
Bude to dobrý.
Vím, jak se musela cítit máma,
když byla v pečovateláku.
Tak takovéhle to je?
- Tak zlé to není. - Ne.
- Není. - Vážně není.
Tohle ne, ale tamto ano.
Jsi daleko bystřejší než ona.
Jo. Ale nedokážete ocenit,
že bych byl bystřejší.
Ale ano. Přestaň.
Jen nezaplatíme 2000 dolarů
za nájem garáže v New Yorku, to je vše.
- To je vše. Jo, chápu. - Takže tak.
- Chápeš? - Jo, chápu.
Na ztrátě paměti nesnáším nejvíc to,
že zraňuju city ostatních,
když si o nich něco nepamatuju.
Hlavně poslední dobou.
- Jo… - Byla jsem u tebe.
Na své staré MG si pamatuješ.
Jo, přesně tak.
Ale nedávné vzpomínky… Ty mi prostě vypadávají.
- To je v pořádku. - Právě, že není.
Přátele zraňovat nechceš.
- Tati. - Jo.
Víš, co se tu děje?
Děláte čokoládový dort?
A pročpak asi?
Chcete mě zabít.
Tati, šlo o dvojitou chlopeň? Ta tvá operace?
Ne o chlopeň, šlo o dvojitou tepnu.
- Bypass? - Bypass.
Bypass. Dvojitý bypass, jo.
- Koronární bypass. - Přesně tak.
Lituješ, že jsi ten dort pekla?
Víš, celé ty roky se cítím provinile.
Je načase s tím skončit.
- Dobře? - Jo.
Dobře, dělám to takhle a pak takhle.
Podívej se na to, jo?
Pokud se mi po dnešku něco stane, zbavuji tě jakékoliv viny.
PAMÁTCE JOANNE REINEROVÉ TUCKEROVÉ
1937 - 2018
Tak alespoň tak nehltej.
Bože, mámina kniha paměti.
KNIHA PAMĚTI
Vše ohledně paměti ji bralo.
Dvořil jsem se jí a byla do toho zažraná.
Což je tak trochu paradox, že?
Jo.
Potřebovala tehdy cvičit paměť?
Nevím.
Možná předem věděla, že bude…
- Jo. - …nemocná, víš?
- Jo. - S Alzheimerem.
Ve skupině si vedla tak dobře,
že ji instruktor žádal, ať pro něj pracuje.
- Vážně? - Jo.
Během našich námluv to vše stíhala.
Mívala skvělou paměť?
To vlastně úplně nevím.
Jen vím, že si vymýšlela své názvy.
Pamatuješ na krokodýla, který pojídá kornout
na vršku žebříku…
- Tak to dělávala. - Vizuální…
Lehce nezvyklá vizuální připomenutí…
- Jo. - …jen tak nezapomeneš.
Jo.
Pamatuješ si na to?
Jo, bylo to fakt super.
Jo.
Dobře, jdeme na to.
Raz, dva…
Jde to?
Ty rafičky se pořád točí dokola.
Pořád se točí dokola?
Dobře.
Tvé příjmení je Johnsonová.
Ano, jaké je mé křestní jméno?
Napovím ti.
Jsem tvá dcera.
To víš.
Kirsten. Jsem Kirsten.
To vím. A je tu i C. Richard Johnson?
Jo.
Je náš příbuzný?
Je, rozhodně ano.
Dobrá poznámka.
Půjdeme dolů?
Jdeme?
Otevři oči.
Dokumenty točím už skoro 30 let,
ale toto jsou téměř všechny záběry mé mámy.
Nemám jediný záběr, na němž je tak laskavá a brilantní.
A když byla máma fakt…
Když se mohla sotva hýbat,
chtěli jsme ji odvézt z domu, pamatuješ?
Přišla sem, sedla si do této židle
a řekla, že tohle je náš dům.
A já jí na to řekla, že ji odstěhovat nemusíme.
A ona na to…
Chvíli tam jen seděla a pak začala zpívat „Que Sera Sera.“
- Vážně dobrý. - Jo.
Byla silná.
Je to těžké.
A něco podobného teď zažíváme znovu.
Jo.
Jo, je to děsivé.
Jo.
Je mi to líto.
Jo.
Mně taky.
Ale vím, že řekla, že tohle je náš dům.
- Jo. - Jo.
Je to náš dům.
- Nechtěla odejít. - Ne.
Ale jakmile tam byla, tak asi…
Ne, říkala, že chce pryč.
- „Chci odtud pryč.“ - Nesnášela to tam.
Chudinka.
To můžeš do toho filmu přidat.
- No… - Nevím… To asi ne.
S tvými chodidly se stane to,
že budeš mít chodidla s prsty.
S čím to?
- S prsty. - Jo.
Budeš mít prsty na nohou.
A jak to udělají?
No, tvá pravá chodidla zabereme zblízka
a pak zabereme někoho jiného…
Před tvá skutečná chodidla dáme látku
a pak zabereme cizí skutečná chodidla.
Jo. Protože jsi jednou říkal, že je to…
Pokud by sis mohl něco přát, tak tohle.
Vážně? Tohle?
Byla jsem překvapená.
Čekala jsem spíš světový mír.
- Nebo… - Přál bych si, aby máma neumřela.
To by sis přál?
Jo. Jo, tomu rozumím.
Jo, to bych si přála taky.
Podívej se na to.
To je ale binec.
A na té skříňce je máma.
- Vážně? - Jo, vidíš ji tam nahoře?
Kdo ji tam dal?
To nevím.
Musel to být Kirk.
Možná to přehodnotíme.
A zůstaneme tady, ne? Co ty na to?
Asi to vidím stejně.
- Je to skvělý dům. - Je, že ano?
Opustit ho je šílenost.
Jo, ale problém spočívá v tom,
že pokud neodejdu, nebudu ti nablízku.
- Jo. - Jo.
- Takže tak. - Jo.
Tenhle dům bych vyměnil za jakýkoliv den s tebou.
O tom není pochyb.
- Nezvažuju to ani na chvíli. - Jo.
Mám to stejně.
Tati, hádej, kdo přijde.
Výtečně.
- Díky. - Není zač.
- Dobrá věc, ne? - Jo.
Carle, díky. Jsi nejlepší.
Jo. Díky, Carle.
Podle mě je to dobré.
Je to báječné.
Jo, vypadá tam moc šťastně.
Vzala jsi mi sem toho tolik,
teď se mě jen tak nezbavíš.
Možná se tě snažím zabít,
ale zbavit se tě vážně nechci.
Tomu nevěřím.
Musím věřit. Jsem věřící.
- Jsi věřící. - Pravý věřící.
Jo, dobrá show, zlato.
DICK JOHNSON SE NASTĚHOVAL KE KIRSTEN, KTERÁ BYDLÍ V BYTĚ S JEDNOU LOŽNICÍ
HNED VEDLE BYTU DVOU OTCŮ JEJÍCH DĚTÍ.
BYT 6D DĚTI A TÁTOVÉ
Vypadáte skvěle.
Můžu ti něco říct? Vypadá to…
Je to vážně super.
BYT 6E
SPOLEČNÁ SNÍDANĚ DICKA, KIRSTEN A DĚTÍ
Prý chtějí, ať přijdeme k nim…
No jo, správně.
Forrest Vu, připijeme si.
Na zdraví.
Na jeho smrt?
Ne! Na narození!
Její.
Narodila se… Ať žije, na ni.
Je dnes škola?
Jistě. Jdeme všichni.
No tak, lidi. Jdeme na to. Tati, jdeš?
Chybí nám…
Jeden člověk chybí.
Já vím. On půjde.
- Máš mou peněženku? - Nebude třeba.
Raz.
Dva.
- Kde mám peněženku? - Je někde v bytě.
- Mám pro ni jít? - Ne, peníze mám.
Navíc nic kupovat nebudeme.
Dobře.
Paráda. Dobrá práce.
Dobře, auto je tady, lidi.
Pozor. Dávej pozor, kam jdeš.
Dáváte si pozor na kola? Dáte pozor na mě?
Dobře, tak jo.
Půjdu dolů pro tátu. Hned se vrátím.
Pozor na kola.
Klasika.
Jsem Pepek námořník
Žiju v popelnicích
Rád plavu se ženami S nohama do O zkroucených
Jsem Pepek námořník
Musíš vyskočit, Felixi.
Užijte si dnešek.
Dobře, zvládl jsi to.
Takže teď ničeho nelituju.
Jo.
Všechno je směna.
Máš pocit, že jsi měl
představu o tom, co v tomto věku budeš dělat?
To si nemyslím.
- Nemyslel jsi na to? - Ne.
Na budoucnost vůbec.
Celkem mi jde žít v přítomnosti.
Musím stáhnout okýnka.
Dobře, zkusím zjistit,
co tam vzadu rachotí.
Dobře. Jo, v pořádku.
Tak jo. Nemůžu…
Ten kopeček jsme zvládli celkem dobře.
Dobře.
Teď si vyzkoušíme vaši paměť.
Řeknu vám pět slov k zapamatování. Můžeme?
Tvář, samet, kostel, kopretina a červená.
Můžete je zopakovat?
Tvář.
Samet.
Červená.
A ještě… Nevím.
Zopakuju vám to, můžeme?
Dobrá.
Tvář, samet, kostel, kopretina a červená.
Tvář, samet, kopretina a červená.
Dobře.
Když vám řeknu, že banán a pomeranč
patří do stejné skupiny ovoce,
proč to samé platí i pro vlak a kolo?
Jsou to dopravní prostředky.
Výborně.
Pamatujete si ještě ta slova?
Dobrá, byla tam barva.
Pamatujete si nějaké?
Pak tam byla část těla.
- Tvář. - Ano. Dobře.
Dobře. V roce 2017 měl skóre 22,
teď má 19.
Rozpadám se.
Myslíte, že máte stejnou paměť?
- Ne, lepší. - Lepší než kdysi?
Nevím, nejspíš stále stejnou.
- Dobře… - Horší to podle mě není.
Dobře, proto se teď na něco
zeptáme vaší dcery, pokud mohu.
No tak dobře.
Dobře. Mění se podle vás jeho paměť?
Jo, víte…
Přemýšlela jsem, co řeknu,
ale pořád myslím na to, co přijde.
Stále častěji bude zapomínat.
Neustále se bude ptát na to samé.
V očích bude mít prázdný pohled.
Jeho osobnost se začne vytrácet.
A nebude chápat, co říkám,
takže ho nebudu moct požádat o radu.
A celou dobu se budeme snažit přežívat.
Rychlost zvuku.
Řekni mi, až budu muset vyrazit.
Záběr čtvrtý.
Dobře, v pořádku?
Tak jo, tati, můžeme vyrazit.
Rozejdi se ke mně,
jdeš ve skvělém tempu. Fantastické.
Jen tak dál.
Pozor, kam šlapeš. Jsou tu hrboly.
Hlavně buď opatrný,
- vedeš si skvěle. - Dva metry.
Dobře, tati, dávej pozor, a Jakeu…
Dolů.
Dobře…
Jo, tři, dva, jedna, k zemi.
Ne, to jsem já.
Strašně to bolí.
Ten chudák spadl místo mě.
Mimochodem, to je vše…
Vyčerpávají tě.
Mám strach.
A zvuk dobrý? Jak jsem…
- Jo, mám to. - Bylo…
Jistě. Kirsten má mikrofon. Sice jsem byla daleko,
- ale slyšela jsem to. - Jo.
Jo. A pokaždé jsem měla strach,
- vidím padat tu červenou bundu… - Jo.
- …a vidím tebe. - Ano.
Jsi v ní jen jednou.
Až mi začalo vynechávat srdce.
Děkuji.
Loma Linda v Kalifornii je domovem jedné
z největších kongregací adventistů sedmého dne.
A taky odtud pochází Dickova láska z vysoké.
- Mám jen jít a zazvonit? - Jo.
Je někdo doma?
Jo. Zkus to.
Dobře. Jdeme na to.
Podle mě nikdo doma není.
Jak se vede?
Je tohle Lolita?
Tak ráda tě vidím.
Vypadáš pořád stejně.
Ty ses nezměnila taky.
Poznal bych tě kdekoliv.
A uzavřeme dohodu, že se ani jeden nikdy nezměníme.
Dobře.
- Pořád budeme úplně stejní. - Výborně.
Pojď dál.
Díky.
Tak dlouho jako my se moc lidí nezná.
- Ne. - A stačí se sejít
- a všechno je zase jako dřív. - Přesně.
Jsi nejlepší.
Viním z toho jeho neustálé opájení formaldehydem.
- Ano. Byl to patolog, že? - Je to tak silný jed.
- V každém slova smyslu. - Jo.
Řekl mi, že když jde do márnice
a na stolech vidí všechna ta těla,
projede jím vlna vzrušení.
A řekl, že je to celé záhada…
- Jo. - …a že jen já
- ji můžu vyřešit. - Rozluštit.
Napadlo mě, že je to levné vzrůšo, tak si ho užij.
Z toho mě vynech.
Lolito, změnilo tvůj vztah ke smrti
dlouhé soužití s patologem?
Přemýšlíš o smrti jinak?
No… Nevím. Trochu nejspíš jo, ale…
Smrt je nevyhnutelná…
- a je naší součástí. - Jo.
Jsi stále věřící? Chodíš do kostela?
- Jaký k tomu máš vztah? - Věřící jsem rozhodně.
Ze smrti strach nemám.
Bible praví, že lidé budou vzkříšeni,
a to mi stačí.
- Podrobnosti neřešíš? - Ne.
Krásné oblečení,
ale bez něj bys byla krásnější.
Nevíš, jak moc jsem se prověsila.
Samozřejmě, že vím.
Vrásky zdvojnásobují plochu celého těla.
No ano.
Takže tě vlastně vylepšují.
Ty jich moc nemáš,
- nějaké potřebuješ. - To ano.
- Potřebuju je. - Ano.
LISABON
To vypadá dobře.
Vstávej. Je čas vstávat.
Je těžký.
Bože, dědo.
Haló!
Vzbuď se nebo ti stáhnu trenky.
ASI O ROK POZDĚJI
Tu pozornost si nezasloužím.
Jo, já vím. Nevím, jak je to možné,
ale platí nás za to, takže…
- Vážně? - Jo.
Mě neplatí, že ne?
Ne.
Proč ses dala na dokumenty?
Proč netočíš fikci, kde se točí velký peníze?
Život je někdy o hodně úchvatnější
než cokoliv vymyšleného.
Takže jsi placena za to, že žiješ svůj život.
Přesně.
Pamatuješ, jak s námi bydlela tvá máma?
Jak začala senilnět a žila s námi?
- V Bozarts? - Kde jsi žila ty?
Taky tam.
S námi. Jo.
- Jo. - Byla jsi ještě dítě.
- Jo, přesně. - To si pamatuju.
A teď naši minulost kopíruješ.
Jo, naše minulost se vlastně opakuje.
Co si pamatuješ z doby, kdy jsme žili s tvou babičkou?
S babičkou? Pamatuji si,
že jsme po ní vždy chtěli,
aby upekla buď kokosový nebo čokoládový koláč,
- a vždy udělala… - Kokosový.
Chtěli jsme kokosový
a ona neustále dělala banánový.
A vždy jsme byli tak zklamaní.
Čokoládová zmrzlina.
Je dobrá.
Moc dobrá.
Život je fajn.
Ale ne. Přešel jsi to, tati.
- Přešel jsem to. - Jo.
- Bydlíme tady? - Jo.
- Za dveřmi s vlkem? - Jo.
Ty jsou naše. Naše dveře, jo.
A víš vlastně, ve kterém pokoji spíš?
- Jo, vím. - A ve kterém?
- Přímo v tomhle. - Dobrá práce.
- Můžu si sednout? - Jsi unavený?
Chceš tuhle malou…
Ne, nech to tam. Díky.
Teď si sednu.
Není to fajn? Opravdu je.
Jsi unavený?
Jestli jsem unavený? Nohy mám jako kusy betonu.
Nepřijde mi, že mám takový problém s pamětí.
Toho si spíš všímají lidé kolem mě než já.
Máš obavy, že začneš být přítěží?
Jo.
Co to pro tebe znamená?
Nic víc, než co to říká. Jsem prostě…
Však víš, tak nějak jen…
Teď tu s tebou bydlím a…
Možná to budeš mít těžší, víš?
Možná se mnou budeš mít víc starostí než teď.
Ale bydlím s tebou rád, tak mi to moc starosti nedělá.
Někteří lidé mají pocit,
že pokud to bude moc zlé, už nechtějí žít.
Ne, na to mám život moc rád.
Takže bys chtěl žít i ve stavu,
v němž byla i máma, kdy ani nemohla komunikovat?
Jo, asi jo.
Ale dávám ti svolení k eutanazii.
A kdy přesně to budu moct využít?
No… Zeptej se mě, než to uděláš.
Ahoj, kámo, dáš si kafe?
Ne. Teď bych si dal pivo.
Krvácím!
Ne, já úplně vykrvácím.
Umírám.
O 30 NEBO 40 MINUT DŘÍVE
Tohle ti strčím do krku
a odtud pak poteče krev.
Tohle pak přijde sem
a tohle pak prostrčíme
- pod tvým oblečením. - Tudy.
A pak začnu pumpovat krev, která pak začne stříkat ven.
A kde tu krev vezmete?
- Odtud. - Z obchodu s make-upem.
Ne od tebe.
Bude tam má krev?
- Ne, to bychom kvůli filmu nedělali. - Ne. Nikdy.
Vysvětlily jste mi, jak to uděláte.
Ne, je to jen trik. S falešnou krví.
- Krev je falešná. - To se mi ulevilo.
Jo.
Myslel jsem, že mluvíte…
- O transfúzi? - O mé krvi.
- Tu nechtějí. - Dobře.
Mám ji rád, jsem na ni zvyklý.
- Všechnu svou krev si nech. - Dobře.
Neprolijeme ani jedinou kapku.
Výborně, jo. Dobře.
Takže s tím souhlasíš?
- Souhlasím. - Děkuji. Skvělé.
Navrhuji,
- abychom opakovali „falešná krev.“ - Jasně.
Používejme jen výraz „falešná krev.“
- Ano. Jo. - To je dobrý nápad.
Kdyby něco, vzpomeň si na to…
- Jo. - …a budeš v pohodě.
Táta mi kdysi řekl, že když se zamiloval do mámy,
pochyboval,že ho někdo tak neobyčejný přijme.
Strašně se styděl za svá zvláštní chodidla
a nikomu je nechtěl ukázat.
Ale pak zjistil, jaká bolest tíží ji.
V den její promoce to do jejího auta naboural opilý řidič
a zabil její matku,
která seděla vedle na místě spolujezdce.
Moje máma byla vizuální člověk.
Fotografovala květiny a krajiny.
Obě jsme milovaly oranžovou barvu.
Ale když přemýšlím nad tím, jak se tehdy otočila
a viděla vedle sebe svou mrtvou matku,
myslím, že konečně chápu,
proč se chtěla navždy odvrátit od všeho, na co se nedívalo snadno.
Jak snadné by bylo, kdyby milovat přinášelo jen to hezké.
Jenže milovat si žádá postavit se strachu ze ztráty toho druhého.
A když je to pak těžké, pevně se svíráme v objetí.
A když můžeme, vzdorovitě oslavujeme naše pomíjivé okamžiky štěstí.
ZÁKAZ TANCOVÁNÍ!
Je to horší než můj infarkt.
- Vážně? Děsivější? - Jo.
Mnohem horší, nepříjemnější a bolestivější.
- Vážně? A ta bolest? - Jo.
- Vlhko a chlad, to není sranda. - Jo.
Asi musíme přestat.
Jsem tak ráda, že je ta krev dobrá, že?
- Rozhodně. - Jinak bych si říkala, co se děje?
No…
Možná deset různých lidí…
Deset lidí?
…za posledních 30 let,
- co jsem tady v New Yorku. - Jo.
Měla jsi…
Mám zkušenosti s pacienty s různými druhy rakoviny.
S paranoiou. S pacienty po mrtvici.
- Vezmu si to. - Děkuji.
Děkuji. Pardon, že ruším.
Ne, vůbec nerušíš, tati.
Probíraly jsme…
Probíraly jsme, co Marta ví o tom,
čím si lidé procházejí na konci života.
- Jo. - Jo.
Prý asistovala deseti lidem.
- Páni. - Jo.
A já jsem teď jedenáctý.
A znám i jejich rodiny a…
Jo.
Každý je jiný.
Svým způsobem jste jako psychiatr.
Jo, to ano. Zabýváte se mentálním stavem.
Pečovatelé řeší mentální stav, že?
Jo.
Oba víte, co je to paranoia, schizofrenie,
psychotické chování a ztráta příčetnosti.
Na základě mých zkušeností si myslím, že když prostě vše přijmete,
život je pak mnohem snadnější.
Mnohem. A boj, který nemůžete…
- Jo. - Boj vám nic nevrátí.
- Ne. - Kontrolu nemáte nad tolika věcmi.
Rozhodně ji nemáte nad nemocí,
- stavem… - To určitě ne.
- Nemáte kontrolu nad smrtí. - A nad lidmi.
Prostě se s tím musíte smířit.
- Přijmout to. - Přijmout to.
Kdysi jsem pracovala v New Jersey a několikrát jsem zachránila muže,
který dostal infarkt.
A pamatuji si, že mi potom dal 20 dolarů.
Skoro jako dýško.
„Moc to pro mě znamená. Zachránila jste mě.“
Sbohem.
Uvidíme se zítra.
Líbí se mi ten králíček.
Je skvělý.
V podobných časech ho potřebujeme všichni.
Jo.
Rozhodně se zdá, že spí stále víc, že?
Co?
S tou kamerou bych obtěžovat neměla, co?
Ne, to nic. Nevadí mi to.
Pro mě to obtěžování není.
To, že je ochoten natáčet dál, je vážně…
- Je to úžasné. - Že?
Dělá to pro vás.
- Jo. - S láskou.
Dělá to pro mě s láskou. Udělá cokoliv.
Jen si musím dávat pozor,
abych nepřekročila hranici toho, co je pro něj důstojné,
ale rozlišit to je celkem složité.
Jo, je šťastný. Směje se, ať se děje cokoliv.
- To ano. Jo. - Že?
A smířil se s tím… Je velmi chytrý.
- S pamětí nic nenaděláme. - Jo.
- Není to pohoda? - Celkem ano.
Zavři, až budeš odcházet,
svítí sem a budí mě to.
Dobře. Ale je vlastně den, takže…
Víš, že ses včera uprostřed noci vzbudil,
a to několikrát,
a hledal jsi pacienta.
Co jsem hledal?
Myslel sis, že je obývák čekárna.
Opravdu?
- A že je tohle tvá ordinace. - Je to možné?
A pořád jsi kontroloval, jestli už pacient dorazil.
Pamatuješ si to?
- Ne. - Jo.
- Není to zajímavé? - Jo.
A byl jsi oblečený,
byly asi tak tři hodiny ráno,
oblékl ses a začal jsi hledat pacienta.
Spal jsem v oblečení?
- No, spal jsi v posteli. - Jo.
Pak ses oblékl a šel jsi hledat toho pacienta.
- Oblékl jsem se na to? - Jo.
Musel jsem si myslet, že tam někdo je.
Já.
A děti taky.
- Ale byli jste v posteli. - Jo, spali jsme.
Spali jste, jo. To jsi mi neměla dovolit.
Jak bych tě zastavila?
Vzbudila bys mě a poslala spát.
- To jsem ale udělala. - A šel jsem?
A pak ses zase vrátil.
- Celkem třikrát. - Opravdu?
Jo. Byl jsi totiž přesvědčen,
- že tam čeká pacient. - Je to možné?
- Co s tím můžeme dělat? - To nevím.
Tak mě přinutíš vrátit se, probudíš mě a řekneš mi,
že už lékařskou praxi prostě nemám,
že nejsem ve své ordinaci a že tady teď bydlím a spím,
tak ať se vrátím zpět,
protože ruším tebe i děti.
Určitě máte spoustu sladkostí,
můžu si jen…
Pojď sem a ukaž mi to.
Kolik jich máš?
Dobře, teď přejdeme. Přecházíme.
KIRSTEN, KDE JSI?
Můžeme přejít ulici?
- Chceš další sladkosti? - Jo.
Musíme vzít dědu a Marca nechat jít domů…
Kde máš tátu?
Ve tvém bytě.
Doufejme.
Vydržte.
Kde jsou? Tamhle? Určitě ano.
- Tak jo, vidíš je? - Dobře.
DÁŠ SI SLADKOSTI?
JE TO SOUČÁSTÍ FILMU?
Teď ti řeknu, co se stalo.
Pojď, musíš do auta, obejdi ho tudy,
pozor na auta.
Byl jsi v domě jednoho dítěte
a pak jsme tě usadili před televizi,
- byl jsi unavený. - Jo.
- Pak jsme šli ven a vrátili se. - Jo.
Nechali jste mě tam samotného?
Jo, nechali jsme tě dívat se na televizi.
Bylo to pro mě jiné, bylo to…
ne úplně známé místo.
- Předtím jsem tam nebyl. - Jo.
Ale našla jsi mě. Ještěže tě mám.
A děkuju, že jsi mě našla. Dobře?
- A zachránila mě. - Nikdy tě neztratíme.
- To doufám. - Jo.
Tehdy jsem se ale ztratit mohl.
Měl jsi pocit…
Kdybyste se pak nevrátili…
Nevěděl jsem, co bych dělal.
Páni, zlato, tvůj táta je troska.
Šťastný Halloween!
- Jsem rád, že jste mě našli. - To já taky.
U stavby této scény jsme si říkali, jak se táta cítil, když jsem odešla.
Ale byla jsem nervózní.
Je tak vzácné, když je úplně sám sebou.
Nedávno jsem mu ve tři ráno zabránila odejít z bytu.
Myslel si, že chvátá na vlak.
Prý byl na tajné misi.
Ale když jsem ho šla odvést,
najednou mu vše došlo
a oba jsme věděli, o co jde.
Šlo o to samé jako s mámou.
Že ho někde budu muset nechat. Někdy. Nějak.
Natáhnu tu gumu.
- Jo. - Dokonalé.
- Jsi mazák. Dobře. - Jo. Ano, pane.
Teď si prostě lehni a zdřímni si.
- Tak dobře. - Jo. Zvedni si nohy.
- To můžu. - Dobře.
V adventismu se Ježíš po globální apokalypse vrátí na zem,
aby vzkřísil své počestné následovníky
a vzal je s sebou do nebe na věčnost.
Tváří v tvář smrti máte naději, že vše dopadne dobře.
Ale adventismus hlásá to,
což jsem předtím nechápala, a sice že to vůbec nejhorší je
a ze všeho nejvíc se bojíme opuštění.
Tati, víš, že dnes letím do Izraele.
To jsem nevěděl.
- Nevěděl? - Ne.
Myslela jsem si, že sis vzpomněl.
Ne, nevzpomněl.
Je to těžké, když jsem pryč?
Jo, je. Vlastně ne. Ani moc ne.
- Víš, budeš mi chybět. - Jo.
- Budeš mi chybět.
Chceš, abych něco dělal, zatímco tu nebudeš?
Jak chceš, abych se choval?
Tvé chování je skvělé.
V tom ti nic říkat nemusím.
- Povedeš si skvěle. - Od toho tě tady mám.
Když tu jsi, vedu si skvěle.
Co děláš, když jsem pryč?
To mi řekni ty.
Nevím, co mám bez tebe dělat.
- Buď opatrná, ano? - Budu opatrná.
Máš tu bratříčka, o kterého se musíš postarat.
- To jsi ty? - Jsem tvůj bratříček,
který je teď dementní, víš?
Jak roztomilé, že jsem tvůj bratříček. Vlastně ty.
Já jsem tvůj bratříček.
Už nejsem tvůj otec, jsem tvůj bratříček.
A co můj bratříček dělá?
Leze za tebou. Plete se pod nohy.
Ti se pod nohy nepletou.
Ale ano.
- Jsou zábavní. - Jo, to jsou. Dobře.
Mám tě rád.
Máš trochu mokré oči.
- Jo. - Jsou to pravé slzy,
nebo máš oči mokré běžně?
Jsou to pravé slzy.
Nerad to přiznávám.
Radosti. Lásky.
To je skvělé.
Nejdřív je potřeba,
abyste naplnili
formu na dort čokoládou.
- Co myslíš, Felixi? - Je to dobré?
Jsem vážně nadšená,
že dědovi k 86. narozeninám pečete dort.
Aby ho měl napořád.
- Páni, to je úžasné! - Že jo?
Fakt super.
- Nedívej se! - Nedívej se!
- Viděl to? - Pustíš mi zase televizi?
Podle mě ne.
Viděl jsi to?
- Co? Viděl jsem… - Viděl?
…nějaký dort.
Ale se štěstím si to nebude… Zapomene na to, ne?
Myslím, že jo. Ne? Zapomene, že pečeme dort.
Nedívej se!
- Dobře. Pustíte mi tu televizi? - Jo, odejdi.
- Jo, pustím ti ji. - Už jdu.
- Dík. Fajn. - Třeba Kirkovu show.
Listy nacházíme pod i nad rozhraním K-T,
ale jsou různorodé.
Nejenže vymřeli dinosauři,
došlo i k obrovskému úhynu rostlin.
Kvůli nedostatku potravy pak vyhynuli
dinosauři, mosasauři a téměř 75 % známých druhů.
Zvládneš to? Drž ho, je těžký.
Hodně štěstí, zdraví
Páni!
Hodně štěstí, C. Richarde Johnsone
Páni!
Hodně štěstí, zdraví
Hezčí dort neexistuje.
A máme ještě jeden!
- Postavíš tu osmičku? - Jo.
- Dívejte. 86, je to tak? - 86.
- Má tam být 88, ne? - Ne.
Něco si přej.
Jupí!
Dobrá práce.
Jupí.
- Chci ho rozkrojit. - Můžu taky? Chci taky.
Dostane se na všechny. Počkejte si.
Jeden po druhém.
- Nejdřív sestra. - Počkej.
A taky nechte něco pro návštěvy… Jo.
- Proto máme tolik kousků. - To se povedlo.
- Teď já! - Páni.
Pěkně.
Dobrá práce. Lepší čokoládový dort jsem nejedl.
A to už jsem jich ochutnal hodně.
- Pravda. - To určitě ano.
Je nejlepší.
- Děti, co vy na to? - Páni.
Kdo ten dort upekl?
Co na něj říkáš…
Snědl jsi to?
- Snědl? - Ano.
23. ČERVNA 2019
611 s upozorněním.
Máme tu 86letého muže se zástavou srdce,
nyní fibriluje, dostal jeden výboj,
probíhá resuscitace, čas příjezdu šest minut.
- Děkuji. - Resuscitace.
Zkontrolujeme pulz, rytmus pak.
Beze všeho, madam.
Analyzuji.
Fibriluje. Jimmy, zastav. Ještě jeden výboj.
Doporučen výboj. Odstupte.
Pořád nic, je tam vteřina, nabíjím.
- Odstupte. - Můžeme?
Nabito a výboj.
- Jeď, Jimmy. Dál oživujeme. - 104.
Analýza tlaku.
Jeď, Jimmy.
- Tři, čtyři, pět, šest, sedm. - Analyzuji.
Madam, posaďte se tamhle,
pro vaše bezpečí se připoutejte.
Vše vám teď vysvětlím.
Pět, šest, sedm, osm.
Stále fibriluje. Zkusíme další výboj.
Co… Opět mu nebije srdce?
Ne, stále nebije, vteřina, nabíjím.
- Můžeme? - Ano.
Raz, dva, tři, čtyři, pět, šest, sedm…
Jednou jsem šla do práce a cestou jsem byla svědkem
sebevraždy ženy,
která dva metry přede mnou skočila z mostu.
Ihned po příchodu do práce
jsem poslala e-mail…
Dickovi. Stálo v něm jediné slovo.
Do předmětu jsem napsala „Pomoc“.
A on mi obratem zavolal.
Jeho schopnost detekovat bolest a ztrátu
a co nejlépe se s nimi vypořádat byla naprosto neuvěřitelná.
Po smrti mého manžela jsem nejdříve volala jemu.
A pár dnů na to mi tak trochu zlomil srdce,
když mě pevně objal,
a pět minut na to se zeptal, jak se má můj manžel.
Došlo mi, že jde o další ztrátu.
Ztrátu paměti.
Ale vím jedno, že dokud mi bude paměť sloužit,
mé vzpomínky na něj nezmizí.
Děkuji.
Díky.
Dick miloval chodit k nám domů na večírky.
Miloval mou tradici večírek vždy rozpustit v nejlepším.
Kolem deseti jsem zazvonil, získal si pozornost všech hostů
a velmi nahlas jsem oznámil,
že už mi snědli všechno jídlo, vypili všechno víno
a řekli vše, co stojí za to slyšet, a teď už je čas jít domů.
Na rozloučenou jsem jim vždy na lovecký roh troubíval píseň „Odchod“.
Sakra, musím to překonat.
Dick za mnou jednou přišel a řekl: „Rayi,
pokud mě přežiješ,
chci, abys mi na pohřbu zatroubil…“ Bože.
„Chci, abys mi na pohřbu zatroubil ‚Odchod.‘“
V tomto kostele jsem trávila každou sobotu mého dětství.
Máma tu měla pohřeb.
A před přestěhováním táty ze Seattlu do New Yorku,
což bylo asi před třemi roky,
se tu naše rodina, naši přátelé a naše kongregace
díky jejich šlechetnosti a lásce sešli,
abychom natočili toto rozloučení s tátou.
I když věděli, že stále žije.
Dnešek není šťastný den. Slíbil jsem mu, že zatroubím…
Mám slabé rty a přerývaný dech, ale Dicku,
pokusím se. Svůj slib dodržím.
Podle mě to bere vážně.
Uvidíme se později, Dicku.
Jsi připraven, tati?
V ten den jsme byli tak spokojení.
Napadlo nás, že budoucnost možná zastavíme.
Že jsme možná našli způsob.
Nebo alespoň téměř.
Co taky říct, když ztratíte nejlepšího přítele?
Nebo matku?
Nebo nejlepšího přítele a otce?
Vím jen to, že Dick Johnson je mrtvý.
Můžu říct jen to, že Dick Johnson je mrtvý.
A chci říct jen to, ať žije Dick Johnson.
Děkuju.
V HLAVNÍ ROLI DICK JOHNSON NAROZEN 1932 -
Překlad titulků: Tomáš Pikl