Downloaded from YTS.MX
EN ORIGINALDOKUMENTAR FRA NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Denne byen i Ukraina var en gang hjemmet til nesten 50 000 mennesker.
Den hadde alt et samfunn trengte for et behagelig liv.
Men 26. april 1986 ble den plutselig ubeboelig.
Det nærliggende kjernekraftverket Tsjernobyl eksploderte.
Og på under 48 timer ble byen evakuert.
Ingen har bodd her siden.
Eksplosjonen var et resultat av dårlig planlegging og menneskelige feil.
Det utløste en miljøkatastrofe som påvirket hele Europa.
Mange så på det som den dyreste i menneskehetens historie.
Men Tsjernobyl var én enkelt hendelse.
Den egentlige tragedien i vår tid utfolder seg fortsatt på hele kloden,
knapt merkbar fra dag til dag.
Jeg snakker om tapet av planetens ville steder,
dens biologiske mangfold.
Den levende verden er et unikt og spektakulært under.
Milliarder av individer og millioner av typer planter og dyr,
slående i sin variasjon og frodighet.
De jobber sammen for å utnytte solenergien
og jordens mineraler.
De fører liv som flettes i hverandre på en måte som hjelper hverandre.
Vi er helt avhengige av denne finjusterte maskinen.
Og den er avhengig av biologisk mangfold for å gå godt.
Men måten mennesker bor på jorden på nå, ødelegger det biologiske mangfoldet.
Dette skjer også som følge av dårlig planlegging og menneskelige feil.
Og det vil også føre til det vi ser her.
Et sted vi ikke kan bo.
Den naturlige verden svinner hen.
Bevisene er overalt. Det har skjedd i min levetid.
Jeg har sett det med egne øyne.
Denne filmen er vitnemålet mitt og visjonen min for fremtiden.
Historien om hvordan vi begikk vår største feil.
Og hvordan vi kan rette den opp, om vi handler nå.
Jeg er David Attenborough, og jeg er 93.
Jeg har hatt et helt utrolig liv.
Jeg har ikke skjønt hvor utrolig før nå.
Jeg har vært heldig nok til å utforske de ville stedene på planeten vår.
Jeg har reist til alle deler av kloden.
Jeg har opplevd den levende verdenen selv, med all dens variasjon og undre.
Ærlig talt kan jeg ikke se for meg å leve på noen annen måte.
Jeg har alltid hatt en lidenskap for å utforske og dra på eventyr,
for å lære om villmarken bortenfor.
Og jeg lærer enda.
Like mye nå som da jeg var guttunge.
1937 VERDENS BEFOLKNING: 2,3 MILLIARDER
KARBON I ATMOSFÆREN: 280 DELER PER MILLION
GJENVÆRENDE VILLMARK: 66 PROSENT
Det var en annen verden på den tiden.
Vi forsto lite om hvordan den levende verden faktisk fungerte.
Det het naturhistorie,
fordi det var det det handlet om:
historie.
Det var et fint sted å gå som gutt,
for dette er jernmalmgruver, men det var ubrukt.
Alt dette var tomt. Det hadde
nettopp sluttet å være et aktivt steinbrudd.
Da jeg var guttunge, brukte jeg all fritid
på å lete gjennom steiner på slike steder...
...etter skjulte skatter.
Fossiler.
Disse skapningene kalles ammonitter.
Da det levde, var dyret i dette kammeret
og spredde tentaklene sine for å fange byttet.
Og det levde for 180 millioner år siden.
Akkurat denne har det vitenskapelige navnet Tiltonicerus,
for den første ble funnet nær dette steinbruddet,
her i Tilton, midt i England.
Mens tiden gikk, lærte jeg litt om jordens utvikling.
Det er en historie om sakte, men sikker endring.
I løpet av milliarder av år har naturen skapt mirakuløse former,
hver av dem mer kompleks og flott enn den forrige.
Det er et smertelig intrikat verk.
Og så, én gang per hundre millioner år eller deromkring,
etter alle de forseggjorte prosessene,
skjer noe katastrofalt, en masseutryddelse.
Store mengder arter forsvinner og blir plutselig erstattet av noen få.
All den utviklingen går tapt.
Man kan se det. En linje i steinlag.
En grense som markerer en stor, hurtig global endring.
Under den streken er det mange livsformer.
Over den er det veldig få.
Det har skjedd masseutryddelser fem ganger i livets 4 milliarder år lange historie.
Forrige gang
var hendelsen som endte dinosaurenes epoke.
Et meteorittnedslag utløste en katastrofal endring
i jordens miljø.
Syttifem prosent av alle arter ble utslettet.
Livet hadde ikke annet valg enn å bygge på nytt.
I 65 millioner år har det jobbet med å gjenskape den levende verden...
...helt til vi kommer til den verdenen vi kjenner... vår tid.
Forskere kaller den holocen.
Holocen har vært en av de mest stabile periodene
i planetens store historie.
I 10 000 år har ikke gjennomsnitts- temperaturen gått opp eller ned
mer enn én celsius.
Og den frodige og blomstrende levende verden rundt oss
har vært nøkkelen til stabiliteten.
Fytoplankton på havoverflaten og de store skogene i nord
har hjulpet til med å balansere atmosfæren ved å ta til seg karbon.
Store flokker på slettene
har holdt gresset frodig og produktivt ved å gjødsle jorden.
Mangrover og korallrev langs tusenvis av kilometer med kyst
har vært voggen til fiskearter
som, når de modnes, ferdes ut i åpent vann.
Et tykt jungelbelte rundt ekvator har lagt plante på plante
for å fange så mye som mulig av solenergien
og tilført fuktighet og oksygen til globale luftstrømmer.
Og mengden polis har vært viktig,
for den reflekterer sollyset med sin hvite overflate,
noe som kjøler ned hele jorden.
Det biologiske mangfoldet til holocen hjalp til å skape stabilitet.
Og hele den levende verden slo seg til ro med en mild, pålitelig rytme:
årstidene.
På de tropiske slettene
kom tørketid og regntid hvert år, som på bestilling.
I Asia skapte vinden monsunen presist.
I nordlige regioner økte temperaturen i mars, så våren kom,
og den forble høy til oktober, når høsten kom.
Holocen var vårt Eden.
Rytmen til årstidene var så pålitelig
at det ga vår egen art en unik mulighet.
Vi fant opp jordbruk.
Vi lærte å utnytte årstidene for å dyrke mat.
Historien til all menneskelig sivilisasjon fulgte på.
Hver generasjon kunne utvikle seg og gjøre fremskritt
bare fordi den levende verden
ga oss miljøet vi trengte.
Fremskrittets tempo var ulikt alt annet som fantes i den fossile historien.
Intelligensen vår endret måten vi utviklet oss på.
Før
måtte dyr utvikle en fysisk evne for å endre livene sine.
Men vi kunne gjøre det med en idé.
Og ideen kunne videreføres fra én generasjon til den neste.
Vi forvandlet hva en art kunne oppnå.
Noen tusen år etter dette begynte, vokste jeg opp på akkurat rett tidspunkt.
Begynnelsen på karrieren da jeg var i 20-årene,
sammenfalt med begynnelsen på global luftfart.
Så jeg hadde det privilegiet at jeg var blant de første
som fullt ut opplevde det rike livet som hadde oppstått
som resultat av holocens milde klima.
1954 JORDENS BEFOLKNING: 2,7 MILLIARDER
KARBON I ATMOSFÆREN: 310 DELER PER MILLION
GJENVÆRENDE VILLMARK: 64 PROSENT
Hvor enn jeg dro, fantes det villmark.
Glitrende hav.
Enorme skoger.
Digre gressletter.
Man kunne fly i timevis over den uberørte villmarken.
Og jeg ble bedt om å utforske disse stedene
og dokumentere verdens undre for menneskene hjemme.
Først var det lett.
Folk hadde aldri sett skjelldyr på TV før.
De hadde aldri sett dovendyr.
De hadde aldri sett midten av Ny-Guinea.
Det var den beste tiden i livet mitt.
Den beste tiden i livene våre.
Andre verdenskrig var over, og teknologi gjorde livene våre lettere.
Endringene kom fortere og fortere.
Det føltes som at ingenting ville stagge fremskrittet.
Fremtiden ville bli spennende.
Den ville bringe alt vi hadde drømt om.
Det var før noen av oss var klar over problemene.
1960 VERDENS BEFOLKNING: 3,0 MILLIARDER
KARBON I ATMOSFÆREN: 315 DELER PER MILLION
GJENVÆRENDE VILLMARK: 62 PROSENT
Jeg besøkte Øst-Afrika for første gang i 1960.
På den tiden virket det utenkelig at vi, én enkelt art,
en dag ville ha makt til å true selve eksistensen til villmarken.
Masaiordet "serengeti" betyr "endeløse sletter".
For de som bor her, passer beskrivelsen.
Man kan være på ett sted på Serengeti,
og stedet er blottet for dyr,
men neste morgen:
én million gnuer.
En kvart million sebraer.
En halv million gaseller.
Noen dager etterpå
er de borte.
Forbi horisonten.
Man kan tilgis for å tenke at disse slettene er endeløse
når de kan svelge en sånn flokk.
Man trengte en visjonær forsker,
Bernhard Grzimek, for å forklare at det ikke var sant.
Han og sønnen hans brukte et fly for å følge flokkene over horisonten.
De kartla dem mens de forflyttet seg over elver,
gjennom skogsområder og over landegrenser.
De oppdaget at flokkene på Serengeti
trengte et enormt område med friske gressletter for å fungere.
At uten et så digert område ville flokkene minske
og hele økosystemet ville kollapse.
For meg var poenget enkelt: Villmarken er langt fra ubegrenset.
Den er avgrenset. Den må beskyttes.
Noen år senere ble den tanken åpenbar for alle.
Fem, fire, tre, to, én, null.
Jeg var i et TV-studio da Apollo ble skutt ut.
DESEMBER 1968
Det var første gang
et menneske hadde vært langt nok unna jorden
til å se hele planeten.
APOLLO 8 HJEMMEVIDEOER
Og dette er det de så...
...det vi alle så.
Planeten vår. Sårbar og isolert.
Noe av det utrolige ved det, var at verden
faktisk kunne se det mens det skjedde.
Det var usedvanlig å se det en mann ute i rommet kunne se
mens han så det, samtidig.
Og jeg husker det første bildet veldig godt.
Man så en blå klinkekule.
En blå sfære i det svarte, og man skjønte at det var jorden.
Og på det bildet var hele menneskeheten, uten noe annet
enn personen som var i romskipet og tok bildet.
Og det endret tenkemåten til befolkningen,
verdens menneskebefolkning.
Hjemmet vårt var ikke ubegrenset.
Eksistensen vår hadde en rand.
Det var en gjenoppdagelse av en grunnleggende sannhet.
Til syvende og sist er vi bundet og avhengige av
den avgrensede verden rundt oss.
Denne sannheten definerte livet vårt i førhistorien vår.
Tiden før jordbruk og sivilisasjon.
Selv idet noen av oss dro til månen,
førte andre fortsatt et slikt liv på planetens fjerneste deler.
MAI 1971
I 1971 skulle jeg finne en stamme i Ny-Guinea som ingen hadde kontaktet.
De var jeger-samlere, som alle mennesker var før jordbruket.
De levde i små grupper og tok ikke for mye.
De spiste sjelden kjøtt.
Ressursene de brukte, fornyet seg naturlig.
De førte bærekraftige liv med sin tradisjonelle teknologi.
Det var en livsstil de kunne fortsette med i all evighet.
Det var en sterk kontrast til verdenen jeg kjente.
En verden som krevde mer hver dag.
1978 VERDENS BEFOLKNING: 4,3 MILLIARDER
KARBON I ATMOSFÆREN: 335 DELER PER MILLION
GJENVÆRENDE VILLMARK: 55 PROSENT
Jeg brukte siste del av 1970-tallet på å reise rundt i verden
og lage en serie jeg lenge hadde drømt om, som het Life on Earth.
Historien om livets evolusjon og mangfold.
Den ble filmet i 39 land.
Vi filmet 650 arter,
og vi reiste rundt 2,5 millioner kilometer.
Det er slikt engasjement man trenger,
om man vil lage et portrett av den levende verden.
Men en la merke til
at noen av dyrene ble vanskeligere å finne.
JANUAR 1978
Da jeg filmet fjellgorillaene,
var det bare 300 igjen i en avsidesliggende jungel i Sentral-Afrika.
Gorillaunger var kostbare,
og krypskyttere kunne drepe tolv voksne for å få tak i én.
Jeg kom så nær som jeg gjorde fordi gorillaene var vant til folk.
De kunne bare holdes i live om skogvokterne var hos dem hver dag.
Utryddelsesprosessen jeg hadde sett som gutt... i steinene,
ble jeg nå klar over at skjedde rundt meg.
Med dyr jeg var kjent med.
Våre nærmeste slektninger.
Og vi var ansvarlige.
Det avslørte en kald virkelighet.
Når en art ble målet vårt,
kunne den ikke skjule seg noe sted på jorden.
Hvaler ble slaktet av industrielle hvalfangstskip på 1970-tallet.
Den største hvalen, blåhvalen,
fantes det bare noen tusen av da.
De var nærmest umulige å finne.
Vi fant knølhvaler ved Hawaii bare ved å lytte etter ropene deres.
FEBRUAR 1978
For et øyeblikk siden laget vi dette opptaket
med en undervannsmikrofon, her i Stillehavet, nær Hawaii.
Bare hør på dette.
Slike opptak avslørte at knølhvalens sanger
er lange og sammensatte.
Knølhvaler som lever i samme område, lærer sangene av hverandre.
Og sangene har særegne temaer og variasjoner som utvikler seg over tid.
De sørgmodige sangene deres var nøkkelen
til å forandre folks oppfatning av dem.
Hallo, Boctok. Vi er canadiere.
Slutt å drepe hvaler.
Dyr som hadde blitt sett på som lite annet enn en kilde til olje og kjøtt,
ble personligheter.
Vi er menn og kvinner, og vi snakker for barn,
og alle sier: "Slutt å drepe hvalene."
Vi har forfulgt dyr til utryddelse mange ganger i historien,
men nå som det var synlig, var det ikke lenger akseptabelt.
Hvalfangsten gikk fra å være ressursutnyttelse til en forbrytelse.
SLUTT Å DREPE HVALENE VÅRE
En mektig felles samvittighet utviklet seg plutselig.
Ingen ønsket at dyr skulle bli utryddet.
Folk begynte å bry seg om den naturlige verden...
...når de ble gjort klar over den naturlige verden.
Og nå hadde vi en mulighet til å gjøre folk i hele verden klar over den.
Innen Life on Earth ble sendt i 1979 var jeg i 50-årene.
Det var to ganger så mange mennesker på planeten
som da jeg ble født.
Du og jeg hører til den mest utbredte og dominante dyrearten på jorden.
Vi er absolutt det mest tallrike store dyret.
Vi er rundt 4 000 millioner i dag,
og vi har nådd denne posisjonen med rasende fart.
Det har skjedd de siste 2 000 årene.
Vi later til å ha løsrevet oss fra begrensningene
som styrte aktivitetene og antallet til andre dyr.
Vi hadde løsrevet oss.
Vi var adskilt fra resten av livet på jorden.
Vi levde et annet slags liv.
Rovdyrene som jaktet på oss, var eliminert.
De fleste sykdommene våre var under kontroll.
Vi hadde lært å produsere mat på bestilling.
Det var ikke noe igjen som kunne begrense oss.
Ingenting som kunne stoppe oss.
Med mindre vi stoppet oss selv...
...ville vi fortsette å fortære jorden til vi brukte den opp.
Å redde individuelle arter, eller selv artsgrupper,
ville ikke være nok.
Hele habitater ville snart begynne å forsvinne.
Jeg så ødeleggelsen av et helt habitat for første gang i Sørøst-Asia.
JULI 1956
På 1950-tallet var tre fjerdedeler av Borneo dekket av regnskog.
Vi hørte et krasj i greinene foran oss.
Og der, kun noen meter unna,
så vi en stor, lodden rød figur som svingte seg i trærne.
Orangutangen.
På slutten av århundret
var Borneos regnskog bare halvparten så stor.
Regnskoger er et spesielt dyrebart habitat.
Mer enn halvparten av landartene bor her.
Det er steder der evolusjonens designtalent skinner.
Mange av de millioner av artene i skogen eksisterer i små antall.
Alle har en viktig rolle å spille.
Orangutang-mødre må tilbringe ti år med ungene sine,
og lære dem hvilke frukter som er verdt å spise.
Uten denne opplæringen
ville de ikke utført oppgaven sin med å spre frø.
Fremtidige generasjoner av mange tresorter ville vært i fare.
Og tremangfold er nøkkelen til regnskogen.
På ett enkelt område med tropisk regnskog,
kan det være 700 forskjellige tresorter,
like mange som det er i hele Nord-Amerika.
Og likevel er det dette vi har gjort dette svimlende mangfoldet til.
En monokultur med oljepalmer.
Et habitat som er dødt i forhold.
Og man ser denne grønne gardinen med en og annen fugl.
Og man tror kanskje det er greit.
Men om man setter seg i et helikopter, ser man at
det er en stripe på en knapp kilometer.
Og utenfor den stripen
finnes det ikke noe annet enn rette rader med oljepalmer.
Det finnes en dobbel motivasjon for kappe ned skoger.
Folk drar nytte av tømmeret.
Og så drar de nytte av å dyrke jorden som gjenstår.
Det er derfor vi har kappet ned tre billioner trær i hele verden.
Halvparten av verdens regnskoger er borte alt.
Det vi ser skje i dag,
er bare det siste kapittelet i en global prosess som strekker seg over årtusen.
Avskogingen av Borneo har redusert antallet orangutanger
med to tredjedeler siden jeg så en for første gang for like over 60 år siden.
Vi kan ikke kappe ned regnskog i all evighet,
og alt vi ikke kan gjøre i all evighet, er, per definisjon, ikke bærekraftig.
Om vi gjør ting som ikke er bærekraftige,
forverres skaden til hele systemet til syvende og sist kollapser.
Ikke noe økosystem, samme hvor stort det er, er sikkert.
Selv ikke et som er så stort som havet.
Dette habitatet var temaet i serien Den blå planeten,
som vi filmet sent på 90-tallet.
1997 VERDENS BEFOLKNING: 5,9 MILLIARDER
KARBON I ATMOSFÆREN: 360 DELER PER MILLION
GJENVÆRENDE VILLMARK: 46 PROSENT
Det var... et utrolig glimt av en helt ukjent verden.
En verden som hadde eksistert siden tidenes morgen.
Mange slags ting som man ikke ante at eksisterte,
i alle slags farger, og alle var utrolig vakre.
Og alle var helt uforstyrret av at vi var der.
Store deler av havet er tomt.
Men visse steder er livlige,
der strømmer bringer næring til overflaten
og utløser en eksplosjon av liv.
På slike steder dukker det opp store fiskestimer.
Problemet er at fiskeflåtene våre
er like flinke til å finne disse stedene som fiskene er.
Når de gjør det, kan de fange fiskestimene med letthet.
Det var først på 50-tallet at store flåter
seilte ut i internasjonalt farvann
for å høste inn en avling på det åpne havet på hele kloden.
Men de har fjernet 90 prosent av de store fiskene i sjøen.
Først fikk de masse fisk i nettene sine.
Men bare på noen få år
ble nettene i hele verden tomme.
Fisket ble raskt så dårlig
at land begynte å subsidiere flåtene for å opprettholde industrien.
Uten store fisk og andre havrovdyr,
glipper det for næringssyklusen i havet.
Rovdyrene hjelper til med å holde næringsstoffer i havets solfylte vann,
og resirkulere dem så plankton kan bruke dem på nytt og på nytt.
Uten rovdyr
går næringsstoffene tapt til dypet i mange århundrer,
og de fiskerike stedene minsker.
Havet begynner å dø.
Havlivet ble også forstyrret på grunna.
I 1998 snublet et filmcrew fra Den blå planeten
over en hendelse som var lite kjent på den tiden.
Korallrevene ble hvite.
Den hvite fargen kommer av at korallen støter ut alger
som bor symbiotisk i kroppen dens.
Når man først ser det,
tenker man kanskje at det er vakkert, men så skjønner man at det er tragisk.
For man ser på skjeletter.
Skjeletter etter døde skapninger.
De hvite korallene kveles til slutt av sjøgress.
Og revet går fra å være et eventyrland... til en ødemark.
I begynnelsen var blekingen et mysterium.
Men forskere begynte å oppdage at i mange tilfeller der blekingen skjedde,
ble havet varmere.
En stund
hadde klimaforskere advart om at planeten ville bli varmere
når vi brukte fossilt brensel og slapp ut karbondioksid
og andre drivhusgasser i atmosfæren.
En markant endring i mengden karbon i atmosfæren
har alltid vært uforenlig med en stabil verden.
Det skjedde under alle fem masseutryddelsene.
I tidligere hendelser
har det tatt vulkansk aktivitet opp til én million år
å slippe ut nok karbon fra jordens innside til å utløse en katastrofe.
Ved å brenne levende organismer fra millioner av år
på en gang som kull og olje,
klarte vi å gjøre det på under 200.
Den globale lufttemperaturen hadde vært relativt stabil helt til 90-tallet.
Men nå lot det til at dette bare var fordi havet
tok opp mye av varmen og skjulte påvirkningen vår.
For meg var det det første tegnet
på at jorden holdt på å miste balansen sin.
Det mest avsidesliggende habitatet av alle
finnes helt nord og helt sør på planeten.
Jeg har besøkt polarregionene gjennom mange tiår.
EI ISKALD VERD, 2011
Det har alltid vært et sted man ikke kan forestille seg.
Med landskap ulikt noe annet på jorden.
Og unike arter som er tilpasset et ekstremt liv.
Men den fjerne verdenen endrer seg.
I min tid har jeg opplevd at arktiske sommere blir varmere.
Vi har kommet til innspillingssteder
og ventet å finne store områder med sjøis, uten å finne noe.
Vi har klart å reise med båt
til øyer det var umulig å komme til historisk sett,
fordi de var permanent innestengt av is.
Innen Ei iskald verd gikk i 2011
var grunnene til disse endringene godt etablert.
Havet har for lengst sluttet å være i stand til å ta opp
all overskuddsvarmen aktivitetene våre skaper.
Som følge er gjennomsnittstemperaturen globalt i dag
én celsius varmere enn da jeg ble født.
Farten på endringen er større enn noen annen de siste 10 000 årene.
Sommer-sjøisen i Arktis er redusert med 40 prosent på 40 år.
Planeten vår mister isen sin.
Det rene og fjerne økosystemet er på vei mot katastrofe.
Avtrykket vårt er sannelig globalt nå.
Påvirkningen vår er sannelig stor.
Vårt blinde angrep på planeten
har endelig endret den levende verdens grunnlag.
Vi har overfisket 30 prosent av fiskebestanden til kritiske nivåer.
Vi kapper ned over 15 milliarder trær hvert år.
Ved å demme opp, forurense og overfiske jordens elver og innsjøer,
reduserer vi ferskvannspopulasjonene med over 80 prosent.
Vi erstatter det ville med det tamme.
Halvparten av jordens fruktbare jord er nå jordbruksland.
Sytti prosent av fuglene på planeten er tamfugler.
Størsteparten er høns.
Vi utgjør én tredjedel av pattedyrene på jorden.
Og ytterligere 60 prosent er dyrene vi aler opp for å spise.
Resten, fra mus til hvaler, utgjør bare fire prosent.
Dette er planeten vår nå,
drevet av menneskeheten for menneskeheten.
Det er lite igjen til resten av den levende verden.
Siden jeg begynte å filme på 1950-tallet,
har populasjonen med ville dyr i gjennomsnitt blitt mer enn halvert.
Jeg ser på disse bildene nå, og innser at
selv om jeg som ung mann følte at jeg var ute i villmarken
og opplevde den uberørte naturlige verden...
...så var det en illusjon.
De skogene, slettene og sjøene holdt allerede på å tømmes.
Verden er ikke like vill som den var.
Vi har ødelagt den. Ikke bare ruinert den.
Vi har ødelagt den verdenen fullstendig.
Den ikke-menneskelige verden er borte.
Mennesker har overfylt verden.
Det er vitnemålet mitt.
En historie om global ødeleggelse i løpet av én levetid.
Men det slutter ikke der.
Om vi fortsetter som før,
vil skaden som har vært et definerende trekk ved min levetid,
overgås av skaden som kommer i den neste.
2020 VERDENS BEFOLKNING: 7,8 MILLIARDER
KARBON I ATMOSFÆREN: 415 DELER PER MILLION
GJENVÆRENDE VILLMARK: 35 PROSENT
Forskning forutsier at om jeg ble født i dag,
ville jeg blitt vitne til det følgende.
2030-TALLET
Regnskogen i Amazonas kappes ned til den ikke kan skape nok fuktighet,
og reduseres til en tørr savanne,
noe som fører til katastrofale artstap...
...og endring i den globale vannsyklusen.
Samtidig blir Arktis isfritt om sommeren.
Uten den hvite iskappen,
blir mindre av solens energi reflektert ut i rommet igjen.
Og farten på global oppvarming øker.
2040-TALLET
Frossen jord i nord tiner og frigjør metan,
en drivhusgass mange ganger så sterk som karbondioksid.
Det øker farten på klimaendringene dramatisk.
2050-TALLET
Når havet blir varmere og surere,
dør korallrev i hele verden.
Fiskebestanden kollapser.
2080-TALLET
Global matproduksjon går inn i en krise når jorden utarmes av overforbruk.
Pollinerende insekter forsvinner.
Og været blir mer og mer uforutsigbart.
2100-TALLET
Planeten vår blir fire grader celsius varmere.
Store deler av jorden er ubeboelige.
Millioner av mennesker blir hjemløse.
En sjette masseutryddelse...
...er godt på vei.
Dette er en rekke enveisdører...
...som medfører uopprettelige endringer.
I løpet av den neste levetiden,
vil sikkerheten og stabiliteten til holocen,
vårt Eden...
...gå tapt.
FNS KLIMAKONFERANSE, 2018
Vi står overfor en menneskeskapt katastrofe i global skala.
Vår største trussel på tusenvis av år.
Om vi ikke handler,
er vår sivilisasjons fall
og utryddelsen av store deler av den naturlige verden nært forestående.
Jo lenger vi venter,
jo vanskeligere blir det å gjøre noe med det.
VÅRMØTE I IMF, 2019
Du kan pensjonere deg.
Men nå vil du forklare for oss hvilken fare vi er i.
På en måte ønsker jeg at jeg ikke var involvert i kampen.
For jeg ønsker at den ikke fantes eller var unødvendig.
Men jeg har vært utrolig heldig.
Og jeg ville absolutt hatt skyldfølelse...
...om jeg så problemene og valgte å ignorere dem.
VERDENS ØKONOMISKE FORUM
Å klatre over alle sammen, er eneste vei forbi mengden.
De under kan bli trykket i hjel.
Vi står overfor intet mindre enn den levende verdens kollaps.
Nettopp det som ga liv til sivilisasjonen vår.
Det vi er avhengige av for alle aspekter av livene vi lever.
Ingen vil at dette skal skje.
Ingen av oss har råd til at det skjer.
Så hva gjør vi?
Det er ganske enkelt.
Det har vært rett foran nesen på oss lenge.
For å gjenopprette planetens stabilitet,
må vi gjenopprette det biologiske mangfoldet.
Akkurat det vi har fjernet.
Det er den eneste veien ut av krisen vi har skapt.
Vi må gjøre verden vill igjen.
Det er mye enklere enn man kanskje tror å gjøre verden vill igjen.
Og endringene vi må gjøre,
er til fordel for oss selv og kommende generasjoner.
Om et århundre kan planeten vår være et vilt sted igjen.
Og jeg skal si dere hvordan.
Alle andre arter på jorden når en makspopulasjon etter hvert.
Antallet som kan leve på de tilgjengelige naturressursene.
Uten noe som begrenser oss,
har befolkningen vokst dramatisk i løpet av min levetid.
Med de nåværende prognosene,
vil det være elleve milliarder mennesker på jorden innen 2100.
Men det er mulig å sinke,
og til og med stoppe befolkningsveksten lenge før den kommer så langt.
Japans levestandard
bedret seg raskt i andre halvdel av det 20. århundre.
Da helseomsorg og utdanning ble bedre,
vokste folks forventninger og muligheter,
og fødselsraten falt.
På 50-tallet var det sannsynlig at japanere fikk tre eller flere barn.
Innen 1975 var gjennomsnittet to.
Resultatet er at befolkningen har stabilisert seg,
og knapt nok har endret seg siden årtusenskiftet.
Det finnes tegn på at dette har begynt å skje på hele kloden.
Når nasjoner utvikler seg overalt, velger folk å få færre barn.
Antallet barn som fødes i verden hvert år,
er i ferd med å jevne seg ut.
En hovedgrunn til at befolkningen fortsatt vokser,
er at mange av oss lever lenger.
En gang i fremtiden
vil menneskebefolkningen nå en topp for første gang.
Jo tidligere det skjer,
jo lettere gjør det alt annet vi må gjøre.
Ved å jobbe hardt for å få folk ut av fattigdom,
gi alle tilgang til helseomsorg
og tillate spesielt jenter å gå på skolen så lenge som mulig,
kan vi nå toppen fortere og på et lavere nivå.
Hvorfor skulle vi ikke ønske å gjøre dette?
Å gi folk større muligheter i livet
er noe vi ønsker uansett.
Knepet er å øke levestandarden i hele verden
uten å øke innvirkningen på verden.
Det høres kanskje umulig ut,
men det finnes måter å gjøre dette på.
Den levende verden er i bunn og grunn drevet av solen.
Jordens planter
fanger tre billioner kilowattimer solenergi hver dag.
Det er nesten 20 ganger så mye energi som vi trenger... bare fra sollyset.
Tenk deg om vi sluttet å bruke fossilt brensel
og drev verdenen vår med naturens evige energi.
Sollys, vind, vann og geotermisk.
Ved århundreskiftet
var Marokko avhengig av importert olje og gass for nesten all energi.
I dag dekker det 40 prosent av behovet sitt selv,
med et nettverk av fornybare kraftverk, inkludert verdens største solcellefarm.
Som et land i utkanten av Sahara
som er koblet direkte til Sør-Europa,
kan Marokko bli en eksportør av solenergi innen 2050.
Om 20 år spås det at fornybar energi vil være verdens hovedkilde til strøm.
Men vi kan gjøre den til den eneste kilden.
Det er sprøtt at bankene og pensjons- fondene investerer i fossilt brensel...
...når det er nettopp dette
som setter fremtiden vi sparer til i fare.
Og en fornybar fremtid er full av fordeler.
Energi blir rimeligere overalt.
Byene våre blir renere og stillere.
Og fornybar energi går man aldri tom for.
Den levende verden kan ikke fungere uten et sunt hav, og ikke vi heller.
Havet er en viktig alliert i kampen for å redusere karbonet i atmosfæren.
Jo mer mangfoldig det er, jo bedre gjør det den jobben.
Og havet er selvsagt en viktig kilde til mat for oss alle.
Fiskeriet er verdens største ville avling.
Og om vi gjør det riktig, kan det fortsette...
...for det er en vinn-vinn-situasjon.
Jo sunnere havet er,
jo flere fisk blir det, og jo mer får vi å spise.
Palau er en øynasjon i Stillehavet
som er avhengig av korallrevene sine for fisk og turisme.
Når fiskebestanden begynte å minke,
reagerte palauerne med å begrense fisket
og forby fiske helt i mange områder.
De beskyttede fiskebestandene ble fort så sunne
at de dro til områdene som var åpne for fiske.
Som resultat
har "fiske forbudt"-sonene økt fangsten til lokale fiskere,
samtidig som revene får tid til å komme seg.
Tenk om vi forpliktet oss til en lignende tilnærming i hele verden.
Estimater antyder at "fiske forbudt"-soner i en tredjedel av kystområdene våre,
er nok til å gi oss all fisken vi noensinne vil trenge.
I internasjonale farvann
prøver FN å skape den største "fiske forbudt"-sonen av alle.
Med én handling ville dette forvandlet det åpne havet
fra et sted som er utarmet av subsidierte fiskeflåter
til en villmark som hjelper oss alle i forsøket på å bekjempe klimaendringene.
Verdens største villmarksreservat.
For å gjøre landområder ville igjen,
må vi redusere området vi bruker til å dyrke,
og gjøre plass til den tilbakevendende villmarken.
Den raskeste og mest effektive måten å gjøre det på, er å endre kostholdet.
Store kjøttetere er sjeldne i naturen,
fordi det kreves mange byttedyr for å nære hver av dem.
For hvert eneste rovdyr på Serengeti,
finnes det mer enn 100 byttedyr.
Hver gang vi velger et kjøttstykke,
krever vi uforvarende et enormt landområde.
Planeten kan ikke nære milliarder av store kjøttetere.
Det er ikke plass til det.
Om alle hadde et stort sett plantebasert kosthold,
ville vi kun trenge halvparten av landområdene vi bruker nå.
Og fordi vi da ville dyrket planter,
ville vi økt utbyttet av disse landområdene veldig.
Nederland er et av verdens tettest befolkede land.
Det er dekket av små familiedrevne gårder uten plass til utvidelse.
Så nederlandske bønder har blitt eksperter på å få mest ut av hver hektar.
De gjør det i økende grad bærekraftig,
med tidobbelt utbytte på to generasjoner, samtidig som de bruker mindre vann,
færre plantevernmidler, mindre gjødsel og slipper ut mindre karbon.
Størrelsen til tross,
er Nederland nå verdens nest største mateksportør.
Det er fullt mulig for oss å bruke både lav- og høyteknologiske løsninger
for å produsere mye mer mat på mye mindre landområder.
Vi kan begynne å produsere mat på nye steder.
Innendørs, i byer.
Selv på steder der det ikke finnes land.
Når vi forbedrer tilnærmingen til jordbruk,
begynner vi å reversere landjaget vi har hatt
siden vi begynte med jordbruk,
noe som er livsviktig, for vi har et presserende behov for de områdene.
Skoger er en grunnleggende komponent i tilfriskningen av planeten.
De er den beste teknologien naturen har for å stenge inne karbon.
Og de er sentre for biologisk mangfold.
Nok en gang samarbeider de to elementene.
Jo villere og mer mangfoldige skogene er,
jo mer effektive er de til å ta opp karbon fra atmosfæren.
Vi må stoppe avskoging overalt øyeblikkelig,
og kun dyrke avlinger som oljepalmer og soya på land som for lengst er avskoget.
Tross alt finnes det mye av det.
Men vi kan gjøre det enda bedre.
For et århundre siden var mer enn 75 prosent av Costa Rica dekket av skog.
Innen 1980-tallet hadde ukontrollert tømmerindustri redusert det til 25.
Regjeringen bestemte seg for å handle,
og ga penger til landeiere for å plante naturlig hjemmehørende trær.
På bare 25 år
dekker skogen nok en gang halvparten av Costa Rica.
Bare tenk om vi oppnådde dette i global skala.
Trærnes gjenkomst ville tatt opp
så mye som to tredjedeler av karbonutslippene
som har blitt pumpet ut i atmosfæren av aktivitetene våre til nå.
Med alle disse tingene
har vi ett overordnet prinsipp.
Naturen er vår største allierte og vår største inspirasjon.
Vi må bare gjøre det naturen alltid har gjort.
Den skjønte livets hemmelighet for lenge siden.
I denne verden kan en art kun leve godt...
...når alt rundt den også lever godt.
Vi kan løse problemene vi står overfor
ved å godta denne realiteten.
Om vi tar vare på naturen,
tar naturen vare på oss.
Det er på tide at arten vår slutter å bare vokse.
At vi etablerer et liv på planeten vår som er i balanse med naturen.
At vi begynner å blomstre.
Når man tenker over det, fullfører vi en reise.
For ti tusen år siden, som jegere og samlere,
levde vi et bærekraftig liv fordi det var den eneste muligheten.
Alle disse årene etterpå, er det nok en gang den eneste muligheten.
Vi må gjenoppdage...
...hvordan vi skal være bærekraftige.
Hvordan vi skal gå fra å være adskilt fra naturen,
til å bli en del av den nok en gang.
I kveld har vi et annerledes program til dere.
Om vi kan endre måten vi bor på jorden på,
kommer en alternativ fremtid til syne.
I denne fremtiden
lærer vi å bruke landområder på måter som hjelper villmarken, uten å hemme den.
Å fiske i havene våre på en måte som tillater fisken å friskne raskt til.
Og bruke skogene våre på en bærekraftig måte.
Vi kommer endelig til å lære å jobbe med naturen, i stedet for mot den.
Til slutt, etter et liv med utforsking av den levende verden,
er jeg sikker på én ting.
Det handler ikke om å redde planeten vår.
Det handler om å redde oss selv.
Sannheten er at med eller uten oss, vil den naturlige verden bygge seg opp igjen.
På de 30 årene siden Tsjernobyl ble evakuert,
har villmarken tatt tilbake plassen.
I dag har skogen tatt over byen.
Det er et fristed for ville dyr som er veldig sjeldne andre steder.
Og et sterkt bevis på at samme hvor store feil vi gjør,
vil naturen til slutt overvinne dem.
Den levende verden vil bestå.
Vi mennesker kan ikke anta det samme.
Vi har kommet så langt
fordi vi er de smarteste skapningene som noen gang har levd.
Men for å fortsette trenger vi mer enn intelligens.
Vi trenger klokskap.
Det er mange forskjeller på mennesker og resten av jordens arter,
men én som har blitt uttrykt er at kun vi kan forestille oss fremtiden.
I lang tid har jeg, og kanskje dere, fryktet den fremtiden.
Men nå blir det tydelig at ikke alt er dystert.
Vi har en sjanse til å gjøre bot,
til å fullføre utviklingsreisen vår, styre påvirkningen vår
og nok en gang bli en art i balanse med naturen.
Vi trenger bare viljen til å gjøre det.
Nå har vi muligheten til å skape det perfekte hjem for oss selv,
og gjenopprette den frodige, sunne og vidunderlige verdenen vi har arvet.
Bare tenk dere det.
DENNE FILMEN ER DAVID ATTENBOROUGHS VITNESBYRD.
HVEM ANDRE TRENGER Å SE DEN?
Tekst: Heidi Rabbevåg