Downloaded from YTS.MX
PŮVODNÍ DOKUMENT NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Toto město na Ukrajině bylo kdysi domovem téměř 50 tisíc lidí.
Mělo všechno, co obyvatelé potřebují k pohodlnému životu.
Avšak 26. dubna 1986 se náhle stalo neobyvatelným.
V nedaleké Černobylské jaderné elektrárně došlo k výbuchu.
A za necelých 48 hodin bylo město evakuováno.
Od té doby tu nikdo nežije.
Výbuch byl důsledkem špatného plánování a lidské chyby.
Pochybení.
Způsobil ekologickou katastrofu, která měla dopad na celou Evropu.
Mnozí ji považovali za nejzhoubnější v dějinách lidstva.
V případě Černobylu však šlo o jednu událost.
Skutečná tragédie naší doby se dosud odehrává po celém světě,
plíživě, den za dnem.
Mám na mysli mizení divočiny na naší planetě,
ztrátu biologické rozmanitosti.
Příroda je jedinečný a ohromující zázrak.
Miliardy jedinců a miliony druhů rostlin a zvířat
nás okouzlují svou různorodostí a pestrostí.
Společně usilují o využití sluneční energie
a minerálů naší země.
Jejich životy jsou tak propojené, že jsou na sobě závislí.
My na tento pečlivě vyladěný životodárný stroj plně spoléháme.
On zase pro svůj hladký chod spoléhá na biodiverzitu.
Náš současný životní styl
však vede k úpadku biodiverzity.
I to se děje v důsledku špatného plánování a lidské chyby.
I zde bude výsledkem to, co vidíme tady.
Místo, kde nelze žít.
Příroda ustupuje.
Důkazy vidíme všude kolem.
Došlo k tomu během mého života. Viděl jsem to na vlastní oči.
Tento film je mým svědectvím a mou vizí budoucnosti.
Příběhem toho, jak jsme se dopustili naší největší chyby
a jak ji ještě můžeme napravit, pokud budeme okamžitě jednat.
Jsem David Attenborough.
Je mi 93 let.
Měl jsem pozoruhodný život.
Až teď si uvědomuji, jak moc pozoruhodný.
Měl jsem to štěstí, že jsem život strávil objevováním míst mimo civilizaci.
Procestoval jsem všechny kouty světa.
Na vlastní kůži jsem zakusil svět přírody v celé jeho rozmanitosti a pozoruhodnosti.
Popravdě si neumím představit, že bych svůj život prožil jinak.
Vždy mě lákalo objevování,
dobrodružství,
poznávání divočiny.
A stále se učím.
O nic méně, než když jsem byl malý kluk.
1937 SVĚTOVÁ POPULACE: 2,3 MILIARDY
UHLÍK V ATMOSFÉŘE: 280 ČÁSTIC NA MILION
PODÍL DIVOKÉ PŘÍRODY: 66 %
Svět byl tehdy úplně jiný.
O fungování živé přírody jsme toho tehdy věděli pramálo.
Říkalo se tomu „přírodní dějiny“,
protože o to v podstatě šlo:
o dějiny.
Pro kluka to bylo skvělé místo.
Těžila se tu železná ruda, ale důl už byl opuštěný.
Tady nic nerostlo.
Byl to čerstvě zavřený lom.
Jako kluk jsem veškerý volný čas trávil
na podobných místech a hledal ve skalách...
skryté poklady.
Fosilie.
Ten tvor se jmenuje amonit.
Během svého života žil v této komůrce
a kořist lovil vysunutými chapadly.
Žil asi před 180 miliony let.
Konkrétně tento má vědecké pojmenování Tiltoniceras,
protože první exemplář byl nalezen poblíž tohoto lomu v Tiltonu
ve střední Anglii.
Časem jsem se začal zajímat o vývoj života na Zemi.
Je to v podstatě příběh pomalých, postupných změn.
Příroda po miliardy let plodí fascinující výtvory,
každý je složitější a dokonalejší než ten předchozí.
Je to mravenčí práce.
A pak, tak jednou za sto milionů let,
po veškerém vynaloženém úsilí,
dojde ke katastrofě.
K hromadnému vymírání.
Velký počet druhů náhle zmizí
a je nahrazen několika novými.
Veškerá evoluce přichází vniveč.
Je to i vidět.
Linie ve skalních vrstvách,
hranice, která značí hlubokou, rychlou, globální změnu.
Pod touto linií
byla spousta forem života.
Nad ní jen velmi málo.
Za čtyři miliardy let života na Zemi došlo k hromadnému vymírání pětkrát.
Naposledy tomu bylo po události,
která ukončila éru dinosaurů.
Dopad meteoritu způsobil katastrofální změnu v podmínkách na Zemi.
Bylo vymýceno 75 procent všech druhů.
Život neměl jinou možnost než začít od nuly.
Už 65 milionů let pracuje na obnovování živé přírody,
až dospěl do světa, který známe.
Do naší doby.
Vědci jí říkají holocén.
Holocén patří k nejstabilnějším obdobím ve velkolepé historii naší planety.
Po deset tisíc let
průměrná teplota nezakolísala o více než jeden stupeň Celsia.
A klíčovým pro tuto stabilitu byl bohatý, bující život kolem nás.
Fytoplankton při hladině oceánů
a rozlehlé lesy na severu
pomáhaly vyrovnat atmosféru odčerpáváním uhlíku.
Díky obrovským stádům
byly travnaté pláně úrodné a bohaté na živiny.
Zvířata dodávala půdě hnojivo.
Mangrovy a korálové útesy podél tisíců kilometrů pobřeží
byly líhní ryb,
které se v dospělosti vypraví do otevřených vod.
V širokém pásu džungle kolem rovníku
se rostliny kupily jedna na druhou,
aby zachytily co nejvíce sluneční energie
a dodaly vlhkost a kyslík světovým vzdušným proudům.
Zásadní byl rozsah polárního ledu,
protože jeho bílá plocha odrážela sluneční paprsky
a ochlazovala tak celou Zemi.
Stabilitě napomáhala biologická rozmanitost holocénu.
A celý svět se ustálil v mírném, spolehlivém rytmu:
rytmu období.
Na tropických planinách se jako hodinky každoročně střídala období sucha a dešťů.
V Asii větry vytvářely monzuny přesně podle plánu.
V severních oblastech se v březnu zvýšily teploty a zahájily jaro.
Držely se vysoko až do října, kdy poklesly a přinesly podzim.
Holocén byl naší rajskou zahradou.
Jeho rytmus ročních období byl tak spolehlivý,
že poskytl našemu druhu jedinečnou příležitost.
Objevili jsme zemědělství.
Naučili jsme se využívat roční období k pěstování plodin.
Následovala celá historie lidské civilizace.
Každá další generace mohla dosáhnout pokroku a rozvoje jen proto,
že se mohla spolehnout na přírodu,
která nám poskytla kýžené podmínky.
Tempo pokroku bylo nesrovnatelné s tím, co najdeme ve fosilním záznamu.
Cestu našeho vývoje změnila naše inteligence.
V minulosti musela zvířata
pro změnu života získat nějakou fyzickou schopnost.
Ale u nás lidí to dokázal nápad,
který se navíc dal předávat z generace na generaci.
Posunuli jsme hranice schopností druhu.
Několik tisíciletí nato
jsem dospíval přesně v tu pravou chvíli.
ZÁŘÍ 1954
Začátek mé kariéry, když mi bylo kolem dvaceti,
se shodoval s celosvětovým nástupem letecké dopravy.
Měl jsem tedy tu výsadu být mezi prvními,
kdo mohli plnými doušky hltat bohatství života,
které nám přineslo mírné podnebí holocénu.
1954 SVĚTOVÁ POPULACE: 2,7 MILIARDY
UHLÍK V ATMOSFÉŘE: 310 ČÁSTIC NA MILION
PODÍL DIVOKÉ PŘÍRODY: 64 %
Kamkoli jsem jel,
byla tam divočina.
Čirá pobřežní moře.
Rozlehlé lesy.
Nekonečné pastviny.
Nad nedotčenou přírodou jste mohli létat celé hodiny.
A já dostal úkol tato místa prozkoumat
a zaznamenat zázraky přírody pro ostatní.
Zpočátku to bylo snadné. Luskouna v televizi ještě nikdo neviděl.
Nikdo neviděl lenochoda.
Ani vnitrozemí Nové Guiney.
Bylo to nejlepší období mého života.
Nejlepší období našich životů.
Druhá světová válka skončila.
Technika nám usnadňovala život.
Tempo změn se neustále zrychlovalo.
Zdálo se, že pokrok nic nezastaví.
Čekala nás vzrušující budoucnost.
Měla přinést vše, o čem jsme kdy snili.
To si ještě nikdo z nás neuvědomoval,
že tu jsou problémy.
1960 SVĚTOVÁ POPULACE: 3,0 MILIARDY
UHLÍK V ATMOSFÉŘE: 315 ČÁSTIC NA MILION
PODÍL DIVOKÉ PŘÍRODY: 62 %
ZÁŘÍ 1960
Východní Afriku jsem poprvé navštívil v roce 1960.
Tehdy pro nás bylo nepředstavitelné,
že bychom my jako jeden druh
jednou mohli mít moc ohrozit samu existenci divočiny.
Masajské slovo „Serengeti“ znamená „nekonečné pláně“.
Pro ty, kdo zde žijí, je to výstižný popis.
Můžete být v jednom koutě Serengeti a nevidíte jediného živého tvora.
A na druhý den ráno...
milion pakoňů.
Čtvrt milionu zeber.
Půl milionu gazel.
A pár dní nato...
jsou pryč.
Zmizeli za obzor.
Nemůžeme vám vyčítat, že jste v nekonečnost plání uvěřili,
když spolkly takové stádo.
Až vědec-vizionář Bernhard Grzimek ukázal, že to není pravda.
Spolu se synem z letadla sledovali stáda až za obzor.
Zakreslili jejich pohyb přes řeky,
lesy a státní hranice.
Zjistili, že stáda ze Serengeti
pro přežití potřebují obrovské úrodné pastviny.
Bez tak rozlehlé plochy by se stáda zmenšila
a celý ekosystém by se zhroutil.
Pro mě byl závěr jasný.
Divočina zdaleka není nekonečná.
Není nevyčerpatelná.
Potřebuje chránit.
O pár let později už to bylo jasné všem.
Motory připraveny.
Čtyři, tři, dva,
jedna,
nula.
Byl jsem v televizním studiu,
když byla zahájena mise Apollo.
PROSINEC 1968
Bylo to poprvé,
kdy se člověk vzdálil od Země natolik,
aby viděl celou planetu.
FILMY APOLLO 8
A viděli tohle.
My všichni jsme to viděli.
Naši planetu.
Zranitelnou a osamocenou.
Fascinující na tom bylo,
že to svět mohl sledovat v reálném čase.
Bylo úžasné, že jste mohli vidět to, co viděl člověk z vesmíru,
a to zároveň, ve stejnou dobu.
Moc dobře si vzpomínám na ten první záběr.
Viděli jste modrou kuličku,
modrou kouli v temnotě,
a došlo vám, že to je Země.
V tom jednom záběru bylo celé lidstvo,
až na toho jednoho člověka v kosmické lodi, který to fotil.
To úplně změnilo způsob uvažování lidí,
celé lidské populace.
Náš domov není nekonečný.
Naše existence má hranice.
Bylo to znovuobjevení základní pravdy.
Vymezuje nás ohraničený svět přírody kolem nás,
na němž jsme závislí.
Tato pravda určovala náš život v pravěku,
před zemědělstvím a civilizací.
I v době, kdy někteří z nás vkročili na Měsíc,
v tomto způsobu života jiní pokračovali v nejodlehlejších koutech planety.
KVĚTEN 1971
V roce 1971 jsem se vypravil za dosud izolovaným kmenem v Nové Guineji.
Byli to lovci a sběrači,
jako celé lidstvo před nástupem zemědělství.
Žili v malé skupině a nebrali si z přírody moc.
Maso jedli zřídka.
Zdroje, které využívali, se přirozeně obnovovaly.
S využitím tradičních nástrojů žili udržitelně.
Svůj životní styl mohli provozovat v podstatě navždy.
Byl to ostrý kontrast se světem, který jsem znal.
Světem, který chtěl každým dnem víc.
1978 SVĚTOVÁ POPULACE: 4,3 MILIARDY
UHLÍK V ATMOSFÉŘE: 335 ČÁSTIC NA MILION
PODÍL DIVOKÉ PŘÍRODY: 55 %
V druhé polovině 70. let jsem cestoval po světě
a natáčel seriál, o němž jsem dlouho snil: Život na Zemi.
Příběh evoluce života a jeho rozmanitosti.
Natáčel se v 39 zemích.
Natočili jsme 650 druhů
a procestovali téměř dva a půl milionu kilometrů.
Taková investice je nutná,
pokud chcete byť jen začít vytvářet obraz živé přírody.
Ale bylo očividné,
že některá z těchto zvířat bylo stále těžší najít.
LEDEN 1978
Když jsem točil gorily horské,
zbývalo jich pouhých 300 v odlehlé džungli ve střední Africe.
Mláďata byla obzvlášť ceněná
a pytláci zabili i tucet dospělých, aby mládě získali.
Mohl jsem se ke gorilám tak přiblížit jen proto, že byly na lidi zvyklé.
Jediný způsob, jak je udržet naživu, byla nepřetržitá přítomnost rangerů.
Proces vymírání, který jsem jako kluk viděl ve skalách...
teď probíhal, jak mi došlo, přímo kolem mě.
Týkal se zvířat, která jsem znal.
Našich nejbližších příbuzných.
Odpovědnost jsme nesli my.
Vyšla najevo krutá realita.
Jakmile se některý druh stane naším cílem, nemá se na Zemi kde schovat.
V 70. letech průmyslové velrybářské lodě hromadně vyvražďovaly velryby.
Největších kytovců, plejtváků obrovských,
bylo tehdy jen pár tisíc.
Bylo prakticky nemožné je najít.
U Havaje jsme našli keporkaky jen díky tomu,
že jsme slyšeli jejich volání.
ÚNOR 1978
Před chvílí jsme pořídili nahrávku
podvodním mikrofonem v Pacifiku u Havaje.
Poslouchejte.
Podobné nahrávky odhalily,
že zpěvy keporkaků jsou dlouhé a složité.
Keporkaci ze stejné oblasti se učí písně jeden od druhého.
Jejich zpěvy mají různá témata a variace,
které se časem rozvíjejí.
Díky jejich truchlivým písním na ně lidé změnili názor.
Zdravíme Vostok. Jsme Kanaďani.
Prosím, přestaňte zabíjet velryby.
Živočichové, kteří byli považováni za pouhý zdroj tuku a masa,
se stali... osobnostmi.
Jsme muži a ženy a mluvíme i za děti
a společně říkáme: „Prosím, přestaňte zabíjet velryby.“
Zvířata jsme dokázali vyhubit mnohokrát v historii.
Ale teď, když to bylo zjevné,
to přestalo být přijatelné.
Zabíjení velryb se změnilo z lovu na zločin.
PŘESTAŇTE ZABÍJET VELRYBY
Najednou se pohnulo silné kolektivní svědomí.
Nikdo nechtěl, aby zvířata vyhynula.
Lidem začalo na přírodě záležet,
když si náležitě uvědomili její existenci.
Teď jsme schopni toto povědomí zvýšit po celém světě.
Když se v roce 1979 vysílal Život na Zemi,
překročil jsem padesátku.
Na světě bylo dvakrát více lidí, než když jsem se narodil.
Vy i já patříme k nejrozšířenějšímu, dominantnímu druhu na Zemi.
Jsme rozhodně nejpočetnější velká zvířata.
Dnes je nás kolem čtyř miliard.
Tohoto počtu jsme dosáhli raketovou rychlostí.
Celé se to odehrálo během posledních dvou tisíc let.
Jako bychom se vymanili z pout,
která svazují činnost a počet jiných tvorů.
Osamostatnili jsme se.
Oprostili jsme se od okolního života na Zemi.
Žili jsme odlišným životem.
Naši predátoři byli vymýceni.
Většinu nemocí jsme měli pod kontrolou.
Naučili jsme se produkovat jídlo na objednávku.
Už nám nic nestálo v cestě.
Nic nás nemohlo zastavit.
Leda bychom přestali sami.
Zemi jsme dál spotřebovávali,
až jsme ji vyčerpali.
Zachraňovat jednotlivé druhy nebo skupiny druhů už nestačilo.
Brzy začaly mizet celé habitaty.
Poprvé jsem byl svědkem zničení celého habitatu v jihovýchodní Asii.
ČERVENEC 1956
V 50. letech bylo Borneo ze tří čtvrtin pokryté deštným pralesem.
Vpředu jsme zaslechli praskání větví
a jen pár metrů od nás
jsme zahlédli velkou rudou chlupatou kouli houpající se ve stromech:
orangutana.
Koncem století se plocha deštného pralesa na Borneu zmenšila o polovinu.
Deštné pralesy patří mezi obzvlášť cenné biotopy.
Žije zde více než polovina suchozemských druhů.
Tvůrčí talent evoluce tu dosahuje vrcholu.
Mnohé z milionů druhů v pralese jsou zastoupeny jen v malém počtu.
Každý však hraje zásadní roli.
Samice orangutanů musí s mláďaty strávit deset let,
aby je naučily, které ovoce je pro ně dobré.
Bez tohoto nácviku
by nenaplnila svou roli a nerozptýlila semena plodů.
Budoucí generace mnoha druhů stromů by byly ohroženy.
Rozmanitost stromů je pro deštné pralesy klíčová.
Na jednom malém úseku tropického deštného lesa
může růst i 700 různých druhů stromů.
Tolik jich je v Severní Americe celkem.
A přesto tuto závratnou rozmanitost nahrazujeme tímto:
monokulturou palmy olejné.
Habitatem, který je v porovnání s pralesem mrtvý.
Vidíte tu zelenou oponu, kde se tu a tam mihne ptáček...
a řeknete si, že je to snad v pořádku.
Ale z vrtulníku vidíte, že je to ani ne kilometrový pruh,
a za tím pásem
není nic než nalinkovaná pole palem olejných.
Za kácením lesů stojí dvojí motivace.
Lidé využijí dřevo
a další zisk jim přinese obdělávání půdy, která se kácením uvolní.
Proto jsme po světě pokáceli tři biliony stromů.
Vymýcena už byla polovina světových deštných pralesů.
Dnes se odehrává jen poslední kapitola
celosvětového procesu, který trvá celá tisíciletí.
Odlesňování Bornea snížilo populaci orangutanů o dvě třetiny
od té doby, kdy jsem ho tu před více než 60 lety viděl poprvé.
Nemůžeme kácet pralesy donekonečna.
A vše, co nelze dělat donekonečna, je z povahy věci neudržitelné.
Když budeme dělat něco, co je neudržitelné,
škody se nastřádají.
Nakonec dojde ke zhroucení celého systému.
Žádný ekosystém, byť sebevětší, není v bezpečí.
Ani tak obrovský, jako je oceán.
Tento biotop byl tématem seriálu Modrá planeta,
který jsme natáčeli koncem 90. let.
1997 SVĚTOVÁ POPULACE: 5,9 MILIARDY
UHLÍK V ATMOSFÉŘE: 360 ČÁSTIC NA MILION
PODÍL DIVOKÉ PŘÍRODY: 46 %
Byl to ohromující pohled na úplně neznámý svět,
svět, který tu byl od počátku věků.
Řada věcí, o jejichž existenci jste neměli tušení,
to vše v nepřeberném množství barev, vše neuvěřitelně krásné.
A nikdo se nenechal rušit vaší přítomností.
Většina oceánu je víceméně prázdná.
Jsou však místa, takzvané hotspoty,
kde proudy vynášejí živiny na povrch
a život tu bují nevídaným způsobem.
V takových místech se shromažďují obrovská hejna ryb.
Problém je, že rybářské lodě umějí tato místa najít stejně dobře jako ryby.
Pak už jim nic nebrání jednoduše vylovit celá hejna.
Velké flotily se poprvé vydaly do mezinárodních vod až v 50. letech.
Zahájily výlov ve volném oceánu po celém světě.
Připravily však moře o 90 procent velkých ryb.
Zpočátku měly sítě plné.
Během pouhých pár let
však rybářské sítě po celém světě zely prázdnotou.
Úlovky byly brzy tak chudé,
že státy začaly rybářské flotily dotovat, aby rybolov udržely při životě.
Bez velkých ryb a dalších mořských predátorů
se potravní řetězec v oceánu zadrhává.
Predátoři pomáhají udržovat živiny v prosluněných vodách oceánu
a recyklují je, aby je plankton mohl využívat znova a znova.
Bez predátorů končí živiny na stovky let v hlubinách
a úrodné hotspoty se zmenšují.
Oceán začíná vymírat.
Podmořský život začal skomírat i v mělčinách.
V roce 1998 se filmový štáb Modré planety
setkal s jevem, o němž se tehdy prakticky nevědělo.
Korálové útesy začaly bělat.
Bílá barva je způsobena tím, že koráli vylučují řasy,
které s nimi žijí v symbióze.
Když to vidíte poprvé,
možná si řeknete, že je to krásné,
ale pak vám dojde, že je to tragické.
Díváte se totiž na kostry.
Kostry mrtvých tvorů.
Mořské řasy nakonec bílé korály udusí
a útes se promění z říše divů...
v pustinu.
Zpočátku byla příčina bělání korálů záhadou.
Vědci však postupně zjistili,
že v mnoha místech, kde došlo k bělání,
se oceán oteploval.
Klimatologové už nějakou dobu varovali, že dojde k oteplení planety,
protože spalujeme fosilní paliva a uvolňujeme tak do atmosféry
oxid uhličitý a další skleníkové plyny.
Výrazné výkyvy obsahu uhlíku v atmosféře vždy narušovaly stabilitu na Zemi.
Tento jev doprovázel všech pět hromadných vymírání.
V předchozích případech potřebovala sopečná činnost až milion let,
aby z nitra Země vydolovala dostatek uhlíku ke způsobení katastrofy.
Rychlým spálením živých organismů nashromážděných za miliony let
v podobě uhlí a ropy
jsme to dokázali za necelých 200 let.
Teplota vzduchu byla celosvětově relativně stálá až do 90. let,
ale ukázalo se, že jen díky oceánu, který přebytečné teplo pohlcoval
a náš vliv tak zastíral.
Pro mě to bylo první znamení,
že Země začíná ztrácet rovnováhu.
Úplně nejodlehlejší biotop
se nachází na nejjižnějším a nejsevernějším místě planety.
Polární oblasti jsem navštěvoval v průběhu několika desetiletí.
ZMRZLÁ PLANETA, 2011
Ta místa překonávala naši představivost.
Nabízela scenérie, které se nepodobaly žádným jiným na Zemi.
A také jedinečné druhy přizpůsobené životu v extrémních podmínkách.
Ten vzdálený svět se však mění.
Ve své době jsem zažil oteplování arktického léta.
Dorazili jsme na místa, kde jsme čekali rozlehlé ledové plochy,
ale nenašli jsme je.
Podařilo se nám lodí dostat na ostrovy,
které bývaly nedostupné,
protože je obklopoval věčný led.
V roce 2011, kdy se Zmrzlá planeta vysílala,
už byly příčiny těchto změn známé.
Oceán už dávno přestal být schopen pohlcovat veškeré přebytečné teplo
způsobené naší činností.
Následkem toho je dnes průměrná globální teplota
o jeden stupeň Celsia vyšší,
než když jsem se narodil.
Taková rychlost změny je za posledních 10 tisíc let rekordní.
Letní ledová pokrývka v Arktidě za 40 let klesla o 40 procent.
Naše planeta přichází o led.
Tento nejméně dotčený a nejodlehlejší ekosystém se řítí do záhuby.
Naše stopa je nyní skutečně globální.
Náš zásah vskutku závažný.
Náš slepý útok na tuto planetu
nakonec přírodu zasáhl v samotných základech.
Nadměrným rybolovem jsme snížili 30 procent rybích populací
na kritickou hranici.
Každoročně pokácíme přes 15 miliard stromů.
Přehrazováním, znečišťováním a přílišným odčerpáváním řek a jezer
jsme snížili sladkovodní populace o více než 80 procent.
Divoké nahrazujeme zkroceným.
Polovinu úrodné půdy na Zemi
nyní tvoří zemědělská půda.
Sedmdesát procent veškerého ptactva na této planetě jsou domácí ptáci.
V drtivé většině kuřata.
Tvoříme přes třetinu celkové hmotnosti savců na Zemi.
Dalších 60 procent jsou zvířata, která chováme na maso.
Zbytek, od myší po velryby, představuje pouhá čtyři procenta.
Tohle je teď naše planeta,
kterou řídí lidé pro lidi.
Ostatní živé přírodě toho zbylo jen málo.
Od 50. let, kdy jsem začal točit,
se populace divokých zvířat v průměru zmenšila o víc než polovinu.
Teď se na tyto záběry dívám
a uvědomuji si, že ačkoli jsem jako mladý muž
měl pocit, že jsem v divočině,
v nedotčeném lůně přírody,
byla to iluze.
Ty lesy, pláně a moře už tehdy pustly.
Svět už není tak divoký, jak býval.
Zkrátka jsme ho zničili,
nejen zpustošili. Úplně jsme ho...
Ten svět jsme zničili. Ten svět ostatních druhů je pryč.
Lidstvo si svět zabralo pro sebe.
To je mé svědectví.
Příběh globálního úpadku v průběhu jediného života.
Ale tím to nekončí.
Pokud budeme v tomto kurzu pokračovat,
škody, které byly určujícím rysem éry mého života,
zastíní škody nové, které teprve přijdou.
2020 SVĚTOVÁ POPULACE: 7,8 MILIARDY
UHLÍK V ATMOSFÉŘE: 415 ČÁSTIC NA MILION
PODÍL DIVOKÉ PŘÍRODY: 35 %
Kdybych se narodil dnes, byl bych podle předpovědí vědců
svědkem následujícího:
30. LÉTA 21. STOLETÍ
Amazonský deštný prales
vykácený tak, že už nedokáže poskytnout dostatek vláhy,
zpustne v suchou savanu,
což způsobí katastrofické ztráty druhů
a změní celý koloběh vody na Zemi.
Zároveň z Arktidy v létě vymizí led.
Bez bílé ledové pokrývky se bude od Země odrážet méně sluneční energie.
Tempo globálního oteplování se zvýší.
40. LÉTA 21. STOLETÍ
Všude na severu taje zmrzlá půda
a uvolňuje metan,
skleníkový plyn, který je mnohem zhoubnější než oxid uhličitý.
To dramaticky urychlí klimatickou změnu.
50. LÉTA 21. STOLETÍ
Jak se oceán i nadále ohřívá a stává se kyselejším,
korálové útesy po celém světě odumírají.
Populace ryb se propadnou na dno.
80. LÉTA 21. STOLETÍ
Na celosvětovou produkci potravin se valí krize,
protože půda je vyčerpaná nadužíváním.
Opylující hmyz zmizí.
Počasí je stále nepředvídatelnější.
POČÁTEK 22. STOLETÍ
Naše planeta je o čtyři stupně Celsia teplejší.
Velké části Země jsou neobyvatelné.
Miliony lidí přišly o své domovy.
Šesté hromadné vymírání...
je v plném proudu.
Je to řada jednosměrek,
které vedou k nezvratným změnám.
V časovém rozpětí lidského života
o bezpečí a stabilitu holocénu,
naši rajskou zahradu,
přijdeme.
KONFERENCE OSN O ZMĚNĚ KLIMATU 2018
Nyní čelíme katastrofě způsobené člověkem...
světového měřítka.
Naše největší hrozba za tisíce let.
Pokud nezareagujeme,
bude pád našich civilizací...
a vyhynutí převážné části přírody...
na dosah.
Ale čím déle to tak necháme,
tím těžší bude s tím něco udělat.
Mohl byste v klidu odejít do důchodu. Ale chcete nám vysvětlit,
jaké nebezpečí nám hrozí.
Svým způsobem bych si přál, abych se v tom boji nemusel angažovat.
Přál bych si totiž, aby ten boj ani nebyl nutný.
Ale štěstí a osud mi neuvěřitelně přály
a cítil bych se velmi provinile...
kdybych ty problémy viděl, ale rozhodl se je přehlížet.
SVĚTOVÉ EKONOMICKÉ FÓRUM
NAŠE PLANETA
Přelézt těsně namačkaná těla je jediná cesta, jak se přes dav dostat.
Těm dole hrozí, že budou umačkáni k smrti.
Nečelíme ničemu menšímu...
než kolapsu živé přírody.
Kolébky naší civilizace.
Té, na niž spoléháme ve všech aspektech našeho života.
Nikdo nechce, aby k tomu došlo.
Nikdo z nás si to nemůže dovolit.
Co tedy máme dělat?
Je to více než jasné.
Celou dobu to bije do očí.
K obnovení rovnováhy na naší planetě
musíme obnovit její biodiverzitu,
o kterou jsme ji připravili.
Je to jediná cesta ven z této krize, kterou jsme způsobili.
Musíme světu vrátit divočinu.
Obnovit divočinu je snazší, než si myslíte.
Změny, které musíme učinit, budou k našemu prospěchu
i k prospěchu dalších generací.
Za sto let by naše planeta mohla opět být divoká.
A já vám povím jak.
Každý druh na Zemi časem dosáhne maxima své populace.
Počtu, v kterém dokáže přežít za stávajících přírodních zdrojů.
Nás nic neomezovalo,
a tak se naše populace po celý můj život dramaticky rozrůstala.
Podle současných odhadů
bude do roku 2100 na Zemi 11 miliard lidí.
Populační růst je však možné zpomalit, dokonce i zastavit,
mnohem dřív, než toho bodu dosáhne.
V druhé polovině 20. století životní úroveň v Japonsku prudce vzrostla.
Se zlepšením zdravotnictví a školství
rostla očekávání a příležitosti,
a porodnost klesla.
V roce 1950 měla běžná japonská rodina tři nebo více dětí.
V roce 1975 v průměru dvě.
Výsledkem je,
že se počet obyvatel stabilizoval a od roku 2000 se téměř nemění.
Objevují se signály, že se to začíná dít po celém světě.
Se všudypřítomným rozvojem lidé volí menší počet dětí.
Počet dětí, které se ve světě každoročně narodí,
se brzy ustálí.
Hlavním důvodem, proč populace stále roste,
je, že mnozí z nás žijí déle.
V budoucnu přijde chvíle, kdy lidská populace poprvé dosáhne maxima.
Čím dříve k tomu dojde, tím snazší bude náš úkol.
Když se budeme usilovně snažit vymanit lidi z chudoby,
poskytnout všem přístup ke zdravotní péči
a umožnit zejména dívkám,
aby mohly chodit do školy co nejdéle,
můžeme se dočkat vrcholu dřív a s nižším počtem.
Proč bychom se tomu měli bránit?
Dát lidem v životě větší šance, to přece stejně chceme.
Háček je v tom, jak zvýšit životní úroveň ve světě,
aniž bychom zhoršili náš dopad na tento svět.
Zdá se to nemožné, ale existují cesty, jak toho dosáhnout.
Živou přírodu v zásadě pohání solární energie.
Rostliny na Zemi každý den
zachytí tři biliony kilowatthodin sluneční energie.
To je skoro dvacetinásobek energie, kterou potřebujeme, jen ze slunce.
Představte si, že bychom opustili fosilní paliva
a i my poháněli náš svět věčnou energií přírody:
pomocí slunce, větru, vody a geotermální energie.
Na přelomu století
Maroko energeticky téměř plně spoléhalo na dováženou ropu a plyn.
Dnes pokrývá 40 procent svých potřeb z domácích zdrojů,
ze sítě elektráren na obnovitelné zdroje,
včetně největšího solárního parku na světě.
Na samém okraji Sahary,
přímo napojené na jižní Evropu,
Maroko by se do roku 2050 mohlo stát vývozcem sluneční energie.
Očekáváme, že za 20 let bude pocházet
většina světové energie z obnovitelných zdrojů.
Ale mohly by se stát jediným zdrojem.
Je šílené, že naše banky a penzijní fondy investují do fosilních paliv,
když právě ona ohrožují budoucnost, na kterou spoříme.
Obnovitelná budoucnost přinese plno výhod.
Energie bude všude dostupnější,
naše města budou čistší a tišší
a obnovitelná energie nikdy nedojde.
Příroda nemůže fungovat bez zdravých oceánů.
A my také ne.
Oceán je klíčovým spojencem
v našem boji za snížení obsahu uhlíku v atmosféře.
Čím je rozmanitější,
tím je v této roli účinnější.
A oceán je pro nás pro všechny samozřejmě důležitý jako zdroj potravy.
Rybolov jsou největší žně divoké přírody na světě.
Se správným přístupem v nich můžeme pokračovat.
Ve hře je totiž vítězství pro obě strany.
Čím zdravější bude mořský biotop,
tím víc bude ryb
a tím víc bude jídla.
Palau je ostrovní stát v Tichém oceánu.
Žije z rybolovu a cestovního ruchu, jejichž zdrojem jsou korálové útesy.
Když se rybí populace začaly snižovat,
reagovali Palauané omezením rybolovných metod
a úplným zákazem rybolovu v mnoha oblastech.
Chráněné populace ryb se brzy zotavily natolik,
že se rozšířily i do oblastí s povoleným rybolovem.
Zóny se zákazem rybolovu tak zvýšily úlovky místních rybářů
a zároveň umožnily útesům se zotavit.
Představte si, že bychom se zavázali k podobnému přístupu všude ve světě.
Podle odhadů by zákaz lovu ve třetině pobřežních vod stačil k tomu,
abychom měli k dispozici tolik ryb, kolik kdy budeme potřebovat.
V mezinárodních vodách
se OSN snaží vytvořit úplně největší oblast se zákazem rybolovu.
Jediný krok by proměnil volný oceán
z místa vyčerpaného dotovanými rybářskými flotilami
v divočinu, která nám všem pomůže v boji proti změně klimatu.
V největší přírodní rezervaci světa.
Pokud jde o půdu,
musíme radikálně snížit zemědělsky využívanou plochu,
aby vznikl prostor pro návrat divočiny.
Nejrychleji a nejúčinněji toho dosáhneme,
pokud změníme svou stravu.
Velcí masožravci jsou v přírodě vzácní,
protože pro přežití potřebují spoustu kořisti.
Na jednoho predátora v Serengeti
připadá více než 100 zvířat, jimiž se živí.
Pokaždé, když si dáme maso,
i my nevědomky vyžadujeme obrovský prostor.
Planeta nemůže uživit miliardy velkých masožravců.
Zkrátka na to není místo.
Kdyby strava nás všech byla převážně rostlinná,
stačila by nám jen polovina půdy, kterou dnes využíváme.
A protože bychom se pak více věnovali pěstování plodin,
mohli bychom výrazně zvýšit výnosnost půdy.
Nizozemsko patří mezi země s nejvyšší hustotou obyvatelstva.
Je celé pokryté malými rodinnými farmami, takže tu není prostor pro expanzi.
Holandští farmáři jsou tudíž odborníky na to,
jak z každého hektaru vytěžit co nejvíc.
A stále častěji hospodaří udržitelně.
Výnosnost se tak za dvě generace zvýšila desetinásobně.
Zároveň se snížila spotřeba vody,
pesticidů, hnojiva
i emise uhlíku.
Navzdory své velikosti
je dnes Nizozemsko druhým největším vývozcem potravin na světě.
Je naprosto realistické kombinací tradičních a moderních metod
produkovat mnohem více potravy na mnohem menší ploše.
Můžeme začít s pěstováním v nových prostorách.
Pod střechou, ve městech.
Dokonce i tam, kde není půda vůbec.
S lepším přístupem k zemědělství můžeme zvrátit proces zabírání půdy,
který jsme zahájili již v počátcích zemědělství.
Je to nezbytné, protože volnou půdu naléhavě potřebujeme.
Lesy jsou zásadní součástí obnovy naší planety.
Poskytují nejlepší technologii odčerpávání uhlíku, kterou příroda zná.
Jsou také ohniskem biodiverzity.
Oba tyto aspekty jsou opět propojené.
Čím divočejší a rozmanitější lesy,
tím účinněji pohlcují uhlík z atmosféry.
Musíme ihned všude zastavit odlesňování.
A plodiny, jako je palma olejná a sója, pěstovat jen na dávno odlesněné půdě.
Koneckonců je jí všude plno.
Ale můžeme udělat víc.
Před sto lety byly více než tři čtvrtiny Kostariky zalesněné.
V 80. letech kvůli nekontrolované těžbě dřeva zbyla jen čtvrtina.
Vláda se rozhodla jednat.
Nabídla majitelům půdy dotace na vysázení původních druhů stromů.
Za pouhých 25 let se les obnovil
a dnes pokrývá polovinu Kostariky.
Představte si, kdybychom to dokázali v celosvětovém měřítku.
Návrat stromů by absorboval až dvě třetiny uhlíkových emisí,
které jsme svou činností vypouštěli do atmosféry.
Z toho všeho vyplývá
jedna zásadní myšlenka.
Příroda je náš největší spojenec
a náš největší zdroj inspirace.
Musíme dělat to, co příroda dělala odjakživa.
Ta už odhalila tajemství života dávno.
V tomto světě může druh prospívat jen tehdy,
když se daří i všemu kolem.
Problémy, kterým dnes čelíme, můžeme vyřešit,
pokud tento fakt přijmeme.
Když se postaráme o přírodu,
příroda se postará o nás.
Je načase, aby náš druh přestal jen růst,
ale aby na této planetě začal žít v rovnováze s přírodou,
začal prospívat.
Když se nad tím zamyslíte,
jsme na konci cesty.
Před deseti tisíci lety jsme jako lovci a sběrači
žili udržitelný život, protože to byla jediná možnost.
Po všech těch letech
je to opět jediná možnost.
Musíme znovu přijít na to,
jak žít udržitelně, jak se přestat od přírody distancovat
a stát se opět její součástí.
Dnes pro vás máme trochu jiný pořad.
Když dokážeme změnit způsob našeho života,
otevře se nám jiná varianta budoucnosti.
V této budoucnosti
objevíme způsoby, jak využít naši půdu,
abychom divočině pomohli a nikoli ji brzdili...
způsoby rybolovu, které pomohou moře rychle oživit...
a způsoby udržitelné těžby dřeva.
Konečně se naučíme s přírodou spolupracovat,
nikoli jít proti ní.
Nakonec,
po celoživotním zkoumání přírody,
jsem si jist jedním.
Nejde o záchranu naší planety.
Jde o záchranu nás samých.
Pravda je taková, že ať s námi nebo bez nás,
svět přírody se obnoví.
Během 30 let od evakuace Černobylu
si divočina opět vydobyla svůj prostor.
Dnes město ovládl les.
Stal se útočištěm pro divoká zvířata, která jsou jinde vzácná.
Je to přesvědčivý důkaz toho, že ať jsou naše chyby jakkoli závažné,
příroda si nakonec poradí.
Příroda přetrvá.
O nás lidech se to s jistotou říct nedá.
Dospěli jsme tak daleko,
protože jsme nejinteligentnější tvorové, kteří kdy na planetě žili.
Abychom tu mohli žít i nadále, potřebujeme víc než inteligenci.
Potřebujeme...
moudrost.
Mezi lidmi a ostatními druhy na Zemi je spousta rozdílů.
Jeden z nich je však výrazný. Jen my si dokážeme představit budoucnost.
Dlouho jsem se budoucnosti obával, možná i vy.
Teď je však zřejmé, že není až tak pesimistická.
Máme šanci své chyby napravit,
završit rozvoj a ošetřit náš dopad na Zemi
a opět se stát druhem žijícím v rovnováze s přírodou.
Chce to jenom odhodlání.
Teď máme příležitost vybudovat si dokonalý domov.
A obnovit bohatý, zdravý a nádherný svět, který jsme zdědili.
Jen si to představte.
Tento film je svědectvím Davida Attenborougha.
Kdo další by ho měl vidět?
Překlad titulků: Barbora Vrbová