Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Nå er jeg på vei til Gislaved, til Emma Örtlund.
For et par år siden, fikk jeg et brev av Emma.
Emma beskriver at hun lenger etter å få være vakker, ses og ta plass.
"Hei, Pär. Jeg heter Emma Örtlund og bor i Småland."
"Jeg har en spesiell utstråling-
-og nå lurer jeg på om du kan hjelpe meg å bli modell."
"Jeg har nemlig den utstrålingen som trengs-
-og det synes en venn som jobber som fotograf også."
"Jeg har drømt om dette i hele mitt liv, så hva sier du?"
Brevet berørte meg veldig, fordi...
...det setter ord på så mye ting som jeg opplever-
-med samfunnet vårt, det jeg holder på med, og alt jeg tror på.
Jobben min går ut på å hjelpe de som ikke har fått sjansen til å bli sett.
Jeg synes at Emma virkelig fortjener det.
Så brevet er utgangspunktet for denne reisen.
-Hei! -Hei, Emma!
-Står du i trappen? -Jeg var usikker på om du fant frem.
-Så hyggelig å se deg. -Det samme!
-Er det her du bor? -Det er her jeg bor.
-Er leppestiften ujevn? -Du ser kjempebra ut.
-For en fin leilighet du har. -Tusen takk!
-Den er fantastisk. -Ja, den er helt fantastisk.
Den er ekte 80-tall, den klovnen der. Den rosa der.
Du har jo skrevet et brev til meg. Jeg har lest det mange ganger-
-og har tenkt og ligget søvnløs. "Hva skal jeg gjøre?"
Jeg sa til deg at jeg var på turné, men det var ikke helt sant.
Nei!
Jeg er her for å fortelle at jeg skal hjelpe deg-
-å oppfylle drømmen din, at du skal få bli modell på ordentlig.
Med gud, så morsomt!
-Du skal få gå på en catwalk også. -Så glad jeg blir! Men gud!
Er dette "Skjult kamera"? Gud! Gud, så glad jeg blir!
-Hei, Ida! -Hallo!
-Morn. Går det bra? - Ja, det går kjempebra med meg.
-Jeg har en kjempegod nyhet til deg. - Hva er det?
Pär har fortalt meg-
-at jeg skal få jobbe som fotomodell-
-og gå på catwalk. Og det skal du òg!
- Skal jeg det? -Ja, det skal du, Ida!
Du har en slik fantastisk utstråling, og du er så vakker!
- Pokker, så moro! -Det er kjempegøy!
- Så det blir deg og meg? -Ja. Og noen til.
Jeg har samlet dere av en grunn.
Det er at vi sammen skal ha en motevisning, en egen catwalk.
Ida, du skal forvandle catwalken til noe spesielt.
Det kan jeg tenke meg.
Man har aldri sett en ballerina danse rundt på en catwalk.
Hillberg, du er Glada Hudik-teaterets egen primadonna.
Du har alle egenskapene som trengs. Du er vakker og har din egen stil.
-Du liker glitter også, hva? -Mm.
Kitty, du symboliserer mote.
Du er en blanding av kultur og mote som jeg aldri har møtt før.
Alex, du er veldig omtenksom og kan holde gruppa sammen.
Du har en utstråling man trenger å ta til seg.
-Og Emma... -Ja?
-Du er grunnen til at vi er her. -Ja.
Du skal få sjansen til å skinne sammen med alle andre.
Det synes jeg også.
Jeg tror at alles utstråling vil gjøre dette magisk.
-Det er en drøm. -Ja.
Dette er virkelig en drøm.
Jeg har aldri blitt sett tidligere i livet mitt.
Jeg kunne aldri forestilt meg at jeg kunne få bli med på noe sånt.
-Dette ble en ekte gråtefest. -Unnskyld, det er bare gledetårer!
-Glede, nå. -Ja.
-Vi begynner med å se en film. -Greit.
Da får dere se.
-Kan dere se for dere dere sånn? -Ja.
Der så man at hun hadde et lite smil, om man sammenligner med henne.
Man skal se sånn ut når man går.
Skal man? Hadde dere kunnet være alvorlige?
Nei, jeg hadde vært glad, for å vise at dette er morsomt.
-Synes ikke de at det er morsomt? -De er nok veldig ulykkelige...
...fordi de må slanke seg, tror jeg.
-Skal vi slanke oss om vi skal dette? -Det skal vi ikke trenge.
Man skal kunne gjøre sånt uansett hvordan man ser ut.
Jo mer vi viser oss som mennesker-
-at vi alle er forskjellige og unike på våre ulike måter-
-tror jeg faktisk at klærne kan bli vakrere og vakrere.
Hva tror du, Hillberg?
-Så... -Ja.
Jeg må spørre... Kommer vi til å fikse dette?
-Ja. -Absolutt.
Det blir en tøff, men flott reise. Vi fikser det neppe selv.
-Nei... -Vi trenger hjelp.
Jeg synes det er kjempeviktig å bli modell.
Jeg vil at folk skal få se-
-at vi som har en funksjonshemming-
-også er unike mennesker.
Dette er mer meg enn den jobben jeg har nå.
-Hei. -Hei.
-Jeg vil gjerne ha litt kaffe. -Ja. Visst.
Så... Vær så god.
-Se der, ja. -Her får du kaka og kaffen.
Det er sånn, Andreas. Jeg har en kjempemorsom nyhet å fortelle deg.
-Hva da? -Jo, Pär Johansson...
...skal hjelpe meg med å realisere min store drøm som jeg har-
-om å få bli fotomodell og gå på catwalk.
-Hva er en catwalk? -Det er en motevisning.
Man går pent og har på seg fine klær.
-Det er vanskelig, hva? -Man gjør sånn. Jeg skal vise deg.
Visst. Pär er så snill. Jeg tror at han skal oppfylle drømmen min.
-Hei. -Tre kaker. Legg dem på en serviett.
Sånn.
Problemene mine...
Jeg har epilepsi. Jeg har hatt det siden jeg var 15 år.
Da fungerte ikke medisinene på meg.
Så jeg hadde ofte anfall.
Jeg hadde det masse på skolen-
-i kantina og ved busskuret.
Så jeg ble sittende hjemme, og jeg gjorde ingenting.
Jeg gikk ikke ut noe sted.
I fem år torde jeg ikke å gå ut.
Jeg var så redd for å få anfall.
Jeg var veldig ensom. Jeg var ensom.
Glada Hudik-teateret består av mennesker med stor lidenskap-
-for det vi holder på med.
Jeg er god til å finne mennesker som er bedre enn meg selv.
Som løfter dette. Jeg skyter ut en pil, og mennesker følger den.
Iblant treffer den feil, da får andre korrigere det.
Så jeg er nok slitsom som leder, tror jeg.
-Så alvorlige dere ser ut! -Nei da. Vi er fokuserte.
Dette skal føre til en motevisning som starter i Hudiksvall.
Den skal komme seg et sted...
Jeg har bestemt, det vet ikke gruppen om, at vi skal til New York.
For moteuka.
-Nei... -Jo.
Jeg fikser det ikke selv, derfor er dere her.
Gruppa vet ikke at det er New York, og det gjør de ikke-
-for da går vi glipp av reisen dit. Reisen er like viktig.
Men New York, sier du... Hvor klart er det?
Jeg opplever at det er rundt 83 % klart.
-Lokaler? -Lokaler jobber jeg med.
Vi går fra tradisjonell motevisning. Modeller som viser klær-
-som er plassert på kropper som er inni den bransjen.
Alle ser like ut. Det sprekker vi.
Hvordan kommer selve... Jeg tenker tusen tanker.
Skal det være fem modeller? Hvor mange skift?
Hvor langt skal showet være?
Vi skal ikke ha kvantitet, men kvalitet.
Derfor syns jeg at...
Jeg har aldri gjort dette, men tenker 15-18 minutter.
Hvorfor, vet jeg ikke, men det føles bra.
Ikke for lang. Det skal være kraftfullt og effektivt.
-Spørsmål? -Tusen spørsmål.
Glassklart, og tusen spørsmål.
Vi er jo her av en grunn. I løpet av denne reisen, skal dere bli et team.
Dere skal jobbe sammen.
I morgen skal vi gjøre noe.
Jeg vil at dere klokka 09.00 står klare med varme klær.
-Null ni... Hva sa du? -Klokka ni.
Da skal vi kjøre hundespann.
Ida ser ikke så glad ut.
Jeg kan se foran meg at jeg faller i bakken.
-Har du kjørt det før? -Nei. Jeg har aldri kjørt det før.
-Det er ingen is eller noe? -Jo, vi skal ut på isen.
Sånn, jeg fant dem.
Rosa ørepropper.
Kitty. Her. Vær så god.
-Vil du ha ørepropper, Nicklas? -Nei, jeg har sånne.
-Jeg vet ikke om jeg klarer det. -Jo, det kommer du til å gjøre.
Jeg har nerver nå. Jeg kommer sikkert til å falle.
-Hopp på her. -Ida, du kommer ikke til å falle av.
Du kan holde i meg.
-Det kommer til å gå kjempebra. -Ida, hvordan føles det? Ida?
Jeg fatter ikke hvorfor jeg skal.
Vi skal overvinne frykt og våge å gjøre dette. Eller hva?
-Jo. Det er det jeg må. -Du sitter allerede på hundesleden.
Ja... Men de har ikke begynt.
-Sånn. Len deg bakover mot meg. -Jeg vet ikke...
-Jeg tisser snart på meg. -Er du redd?
-Jeg tisser på meg! -Ida sier at hun snart tisser på seg.
Ida! Se! Se.
Nå holder vi!
-Går det bra? -Ja!
-Så herlig! -Er det ikke det?
Du, Pär? Jeg har overvunnet frykten min!
Nå går det nedover!
Så jævla herlig!
Gud, så herlig! Praktfullt.
Det er flott å bli kjent med disse. Jeg kommer til å bli en av dem.
Det er som om jeg passer inn her.
Det spres masse glede, styrke... Vi tror på hverandre.
Vi har hjulpet hverandre alle sammen, kan man si.
Sammen er vi sterke.
-Nå er jeg her, pappa! -Hallo, jenta mi!
-Jøss, har du hengt opp de bildene? -Ja.
-Jeg syns de er så fine. -Jeg forstår det.
Det bildet malte jeg... da jeg gikk på videregående.
Jeg ville gjerne gå på ballet, husker jeg.
Jeg trodde det skulle være som Askepotts ball.
Jeg drømte, og fantaserte masse om å bli ballets dronning.
En fyr skulle bli ballets konge.
Men jeg hadde så mye angst og ble mobbet og trakassert.
Så det var en forferdelig tid.
Jeg var dårlig hver dag da jeg gikk til skolen.
-Så fælt at du hadde sånn angst. -Ja. Det var fælt.
På skolen ropte de på meg og kalte meg "CP-unge" hver dag-
-og dyttet meg inn i veggen.
De plaget meg veldig mye. De var ikke så snille.
Jeg følte at jeg ikke var velkommen på den skolen.
Men du gjorde noe da som ikke var så kult.
Egentlig må man ikke gjøre det.
Jeg tenkte: "Om de er dumme mot meg i dag-
-skal jeg jaggu meg gå frem og harke opp en stor klyse."
-"Og spytte på en av dem." -Nettopp, det var det.
Jeg tenkte at det var gratis.
Jeg hadde tenkt å ta med meg ketchup eller noe og helle på dem.
Men jeg tenkte at da blir pappa sint og at det koster penger.
-Så jeg tok ikke med meg det. -Det ble en klyse.
Ja, det ble det i stedet.
Hva er galt med meg? Er jeg virkelig så stygg?
De skal få se at jeg er et fantastisk og fint menneske.
Det er det jeg vil at de skal få se.
Nå skal vi lage en egen catwalk, og gjør det enkelt.
Hjemme rydder jeg i skapene. Jeg fant laken vi skal kle oss i.
Her er en masse laken. Vi tar dem på oss og lager kreasjoner av dette.
-Greit... -Så skeptiske dere ser ut.
Dere må være kreative! Ta hvert deres laken. Alex!
Det er lettere å improvisere om man har noe på seg.
-Men et laken! -Sjekk.
-Jeg vet ikke. -Sånn!
-Er det ikke fint? -Joda, absolutt.
-Nå har jeg skapt noe. -Vi ser ut som et gospelkor.
Se så fin han er, gospelfyren Alex.
-Du ser ut som Tomas Di Leva. -Er det et laken for en dobbeltseng?
Tenk at dere er på motevisning. Nå skal vi legge grunnlaget.
Tre, to, én, vær så god.
Ser dere hvem som har kommet hit?
-Hei! Hyggelig å se dere. -Det samme!
Catwalken vi skal gjøre blir mer som en kunstinstallasjon.
Vi har valgt å starte catwalken-
-med hvordan utviklingshemmede i Sverige hadde det for 100 år siden.
-Vet dere hvordan det var? -Ja, litt.
-Det var vel ikke så bra som nå. -Nei.
Jeg har tatt med noen bilder fra anstalter-
-som skal vise dere hvordan det så ut.
-Det er ikke trivelige bilder. -Virkelig ikke.
-Nei. -Jeg blir rent forbannet.
Fy faen, altså. Æsj! Man gjør ikke sånt.
Alle er like mye verd, syns jeg.
-Dette var litt tøft å se. -Ja, veldig tøft.
Mange av blikkene på bildene kjente jeg igjen-
-fra da jeg var liten og gikk på skolen.
For i barndommen ble jeg alltid mobbet-
-bare fordi jeg var annerledes enn alle andre.
Blikkene fulle av tomhet-
-ensomhet og fortvilelse i alle år, hver dag, 24 timer i døgnet.
Man skal ikke måtte låses inn fordi man er annerledes.
Nei...
-Er det for tungt at jeg viser dette? -Litt.
Det jeg vil er at vi skal gjøre et statement der vi forteller-
-at dette ikke er OK. I mange andre land er det fortsatt sånn her.
Det er sånn catwalken skal begynne. Frida har med seg noe.
Dette er tvangstrøyer.
-Catwalken begynner med at Ida... -Jeg skal ha den på meg.
Jeg skal vise verden at jeg er fri! Vi skal overvinne all dritten.
Dette blir ikke en vanlig catwalk, men en kunstinstallasjon som rører-
-engasjerer og blir langsiktig. Det skal være som en knyttneve i magen.
Alle skal tenke på hvordan man vil leve livet og hvem skal få synes.
Min drøm er at alle i gruppa skal bli en forlenget arm-
-for alle mennesker som aldri har fått sjansen til å skinne.
Og at...
...man skal stenge kjeften på alle som har utsatt dem for mobbing-
-i lang tid.
Jeg vil ta det til New York av flere grunner.
Jeg er stolt av at vi i Sverige har kommet så langt med dette.
Jeg vil også eksportere vår måte å tenke på, gjøre det globalt.
New York er kanskje det vanskeligste stedet for det.
-Når har du tenkt? -Moteuka er 6. til 15. september.
-En gang i løpet av den. -Du velger jo en uke...
-Tror du at det er umulig? -Det er en veldig tøff uke.
Det er den travleste uken i New York.
Alt koster en million dollar å leie. Du er sent ute for å finne noe bra.
Jeg vet. Derfor henvender jeg meg til deg. Jeg vet dere skal åpne der.
Har dere noen lokaler der vi kan ha catwalken?
En tradisjonell catwalk med publikum, fotografer og alt?
Ja, vi tenkte hele...
Vi har en designer som lager klær. Vi har koreograf, musikk, alt.
Dessverre hjelper det ikke at du har designere...
Nei, jeg vet det. Vi skal ikke spare på noe.
Vi skal åpne i New York. Vi skal åpne før moteuka.
Eller samme uke, er tanken.
Men det er en byggeplass. Ingen vet om det blir klart, men det er målet.
Gi meg noen uker, så skal jeg se hva vi kan gjøre.
OK, gjengen. Vi skal gå en catwalk.
Dere skal ha et felles nummer så vi får lagfølelsen sammen.
Vi trenger taktene og de forutbestemte stegene.
Da tester vi. Vær med på starten.
Da begynner vi. Høyre. Venstre.
Så holder vi. Så kommer vi frem.
Knips, knips, knips...
Så gjør vi...
Så gjør vi høyre, venstre.
-Hvordan gikk det? -Litt fort, men ellers gikk det bra.
Når jeg står her, hjelper jeg til.
Jeg har forsprang, for jeg har gjort stegene. De er nye for dere.
-Vi slipper dere fri for å prøve. -Greit.
Supert!
Vi må jobbe mer med pulsen, så dere kjenner den.
Når vi skal gjøre noe sammen, er vi avhengige av takten-
-spesielt om musikken har mye puls, som den kommer til å gjøre.
-Jeg fikser ikke det der. -Fortell hvorfor.
Motorikken min er ikke som den skal være. Den er slett ikke bra.
Catwalkprosjektet og koreografien er en stor utfordring for meg.
Jeg er redd for at om jeg gjør noe, kan jeg kanskje falle.
Allerede som liten hadde jeg dårlig balanse og motorikk.
Jeg var veldig syk og hadde en medfødt hjertefeil.
Jeg lå mye på sykehus. Foreldrene mine var veldig bekymret for meg.
Jeg er glad for at jeg er der jeg er i dag.
At jeg får gjøre det jeg drømmer om.
Det har vært min største drøm å gå en motevisning, danse...
Alt.
-Hvordan føles det med catwalken? -Bra.
Den der snek seg unna.
-Har du noen kjæreste? -Jeg har en type.
-Har du en type? Hvem da? -Magnus Carlsson.
-Han som var med i Barbados? -Ja.
-Hvordan møttes dere? -Det har vi.
-Er dere sammen? -Ja...
Det er bra.
-Hva er favorittgruppa di? -ABBA.
-Tar du tiden nå? Syv minutter. -Ja.
Har du kontroll? Kan du synge noe fra "Mamma Mia"?
-Jeg vil ha musikk. -Hvilken låt kan du best?
-"Mamma Mia". -Vi tester den, da.
-Får se nå! Er det koreografi også? -Ja!
-Hillberg, hvor lang tid har gått? -Det er fem minutter igjen.
Det må være de lengste seks minuttene i verdenshistorien.
-Har du styr på klokka? -Ja.
Det kan ikke være fem minutter igjen. Det var seks for fem minutter siden!
Ja.
-Tiden er inne nå. -Er tiden inne nå?
-Skål. -Skål.
Da jeg begynte å jobbe med dette, hørte jeg om begrensningene.
Fokuserer man på begrensningene, går det ikke fremover.
Gjennom årene vi har jobbet, har jeg sett-
-er at det er når vi stiller krav, det blir en forandring.
Alle som betyr noe i en sammenheng og får en bekreftelse at de finnes...
Det er da mennesker begynner å vokse.
-Har du begynt? -Ja.
-Har du begynt å sjekke? -Mm.
-Du kler virkelig glitter. -Takk, takk.
-Det er ikke du som tok det med? -Jo, det var det.
Vi vil ha frem: Hvem er Emma, Ida, Nicklas, Alex og Kitty?
Det er mye sommerfugler.
-Det liker du, Kitty. -Ja.
-Hva har du tenkt? -Jeg liker glitter og paljetter.
Ballerinakjoler.
Med gullsko, sølvkofte...
Hvit, glitrete ballerinakjole.
Gullhalsbånd, ulike blomster i håret og armbånd.
Ja...
-Hvem er klare? -Jeg er klar!
-Hillberg, er du klar? -Klar!
-Er dette deg, Nicklas? -Ja.
Når Frida skal lage klærne dine, hva bør hun tenke på?
-ABBA. -Ja, det er ABBA. Du er litt ABBA.
-Hva mer er det? -En kjole.
Du er fantastisk til å uttrykke deg. Alt dette er deg.
Ja.
Jeg føler litt press for å nå opp til visjonene deres.
Mange vil ha det store med slep, og føle seg som prinsesser.
Det er jo litt meg også.
-Nå skal vi lage en gallakjole. -Mer enn gjerne.
Med mye tyll. Jeg liker tyll.
Og en fin silkerosett i midjen-
-vil jeg ha til prinsessekjolen.
Jeg får inspirasjon fra dere. Fra hva dere liker.
-Vi får se om jeg får det til. -Akkurat, ja.
-Det blir spennende. -Kjempespennende!
-Vil du ha litt saft? -Ja takk.
-Se så vakker mor var. -Ja, hun var så fin.
-Hvor gammel var hun her? -Det var før vi møttes.
Hun må ha vært rundt 20 år.
-Kjempefin. -Hun ser ut som en modell.
Hun ser ut som en ekte modell. Jeg spurte mamma før hun døde:
"Har du aldri tenkt på å bli fotomodell?"
Da sa hun: "Nei, det har jeg aldri tenkt på."
Jeg har tenkt lenge på det. Det vil jeg veldig gjerne bli.
Den er kjempefin. Det er venninna hennes, Barbro.
Er det Barbro? Hun som var i...
-Mammas begravelse. -Jeg visste ikke at det var henne.
Jeg savner henne veldig, hver dag. Jeg savner å si "mamma".
-Det savner jeg å gjøre. -Ja...
Tenk om jeg kunne ringe mamma-
-og fortelle om catwalken.
Det hadde jeg gjerne villet.
Det dumme er at jeg ikke kan ringe, for hun er oppe i himmelen.
Vær så god, mamma.
Der... Pent.
Kjempefint. Forfra igjen.
Kjempebra. Ta ned hånda.
Supert. Pent!
Hold igjen. Pent.
-Velkommen! -Tusen takk.
Dere skal få henge av dere der. Finn alle klærne dere har med dere-
-så velger vi klær til fotograferingen.
-Mer enn gjerne. -Kom!
Så bra!
Om dere får ønske by der catwalken skal være, hva ønsker dere da?
Jeg skulle ønske enten Stockholm eller Göteborg.
-Gävle. -Gävle? OK.
Jeg må jo fortelle det nå. Lokalet kommer til å løse seg.
Vi må booke hotell og fikse visum.
Jeg vet det. Men de må få vite hvor vi skal.
Alexander, kom litt lenger hitover. Ida, kom frem litt.
Kjempefint. Så innmari bra!
Dere... Catwalken skal være i New York!
Hva?
-Er det sant? -Ja.
Jeg skjønner ingenting.
Gud!
-Jeg har alltid drømt om New York. -Vi skal ha catwalken...
...på moteuka i New York. Det er da alt skjer.
Jeg har alltid villet dra til New York.
-Har du det? -Ja.
Sånn. Perfekt. Se inn i kameraet.
Så pent!
-Nå er det all-in 80-tall. -Ja visst.
-Er det meg? -Det er deg.
-Hvordan føles det? -Kjempebra, kjempegøy og helt uvant.
Perfekt.
Wow! Nå har vi det!
Hei, Alex. Catwalken nærmer seg.
Vi skal trene på en stolt holdning. Rak i ryggen og høyt bryst.
Vi skal legge en bok på hodet.
Du kan prøve å gå rundt og holde den rake ryggen.
Det vil du trenge når vi skal gå catwalken.
Øv, øv, øv på holdningen din, Alex.
Å, helvete...
Fem, seks, syv, ått'.
Én, to, tre, fir', fem, seks, syv, ått'.
Bam, bam, stå. Bam, bam, stå.
Sving, sving, sving.
Det har vært vrient å huske bevegelsene til dansen-
-vi skal gjøre på catwalken.
Det er vanskelig og tungvint.
Vi gjør en vending også. Rygg litt.
Det er slike vendinger vi tar når vi er ytterst på catwalken.
Sett frem den ene foten. Så snur du deg rundt-
-og så fortsetter du. Vi går litt lenger hitover.
Frem med foten og snu rundt for å få nytt fokus.
-Hvordan føltes det? -Jeg blir litt svimmel.
-Litt svimmel? -Ja.
Jeg blir litt ør og gyngete.
-Det er ikke farlig å bli svimmel. -Jeg er bare redd for epilepsien min.
Frykten for å få et anfall sitter der.
Jeg er redd for at jeg skal få det også.
Nå har vi mulighet til å få nye minner rundt vendinger.
Etter catwalken er det det beste du vet.
-Det er det beste jeg vet, OK. -Bra jobbet, Emma.
Nå kommer et nytt moment til catwalken. Dette gjelder deg, Kitty.
Nå skal du gjøre noe, ikke bare gå. Annika, hva skal hun gjøre?
-Du skal synge. -Greit!
Det er en låt som heter "Silhouettes", en Avicii-låt.
En rolig versjon av den. Du kommer inn i glitrende kjole-
-og står i midten og synger. Har du sunget på engelsk før?
Én gang, det gikk ikke så bra.
-Vi møtes etterpå og går gjennom. -Takk.
Bra. Da har vi litt å øve på. Dere må gjerne gå igjennom stegene-
-så har vi et arbeidsmateriale å ta ifra.
Nå hang ikke jeg med.
Dere får øve litt på dette. Repetisjon gjør at vi husker det.
At det setter seg i kroppen.
Come on people, we have all seen...
"All." Det betyr "alle". Vi har alle...
Og så hele veien tilbake til midten.
Og frem. Bra!
-Hvordan føltes vendingen? -Litt svimmel.
-Litt svimmel? -Ja.
Bli med meg.
Strekk ut, plukk et eple her, et eple der.
Plukk et eple der, og plukk et eple der.
Kom tilbake til midten. Så snur du deg om. Bra.
-Vet du hva du nettopp gjorde? -Ja. Den.
-Du gjorde en snurr. -En snurr. Oj!
Du snurret ved at du plukket epler. Det du faktisk gjorde var å...
Du gjør det samme, men du tenker ikke på det.
Akkurat, det tenkte jeg ikke på.
Jeg tror at jeg er litt nervøs-
-spesielt når det gjelder å synge sangen-
-i og med at det er aller første gang jeg gjør det.
I et land og en by jeg aldri vært i, der jeg ikke engang kan språket.
Det er så viktig for meg å synes-
-ikke fordi jeg tror at jeg er merkverdig.
Jeg vil formidle hvordan jeg er som person-
-så andre som syns det er noe galt med oss med funksjonshindre...
Å vise dem at vi ikke er mindre verd.
OK, kanskje vi er annerledes.
Jeg har et par sminkesolbriller som jeg lagde-
-som jeg har brukt på byen, ja. Jeg kan kle meg i litt blandede stiler-
-som kanskje ikke alltid passer. Men det er den jeg er-
-og jeg skammer meg ikke for å være annerledes.
Jeg fikk vite at enkelte ungdommer her i byen-
-synes at jeg er tilbakestående, misdannet, teit og dum i hodet.
Det er mange som synes det om oss-
-men det skal vi endre på, her og nå og på catwalken.
Siden vi møttes har jeg tenkt og skisset og tenkt på skissene dine-
-og hvem du er og har forsøkt å tolke det i min design.
Her har vi glitter, der du får skinne skikkelig.
Å, kjempefint!
Så kommer vi til brudekjolen: hvite blonder, blomster i glitter.
-Et kult slep. -Det blir kjempefint.
-Tror du at det kan bli bra? -Ja, det tror jeg.
-Det duger? -Ja, det duger.
-Er du klar? -Nei, men vi gjør det.
Jeg har tenkt en sommerfugldrøm, for du er jo sommerfuglkvinnen.
-Ja. -Du har sommerfugler overalt.
Sommerfuglen står for frihet og at man er fri.
Så har vi en til.
Da har vi mer glitter. Tror du det kan bli noe?
Ja. Det hadde vært gøy om vi kunne hatt sommerfugler...
-I den også? -Ja, nettopp. Om det går.
I denne blir det massevis av sommerfugler og blomster.
I denne blir det mer fokus på glitteret, kjolen og bevegelsen.
Det er kult når man lager to kreasjoner at de blir litt ulike.
-Mener du at jeg får to kolleksjoner? -Ja, ja.
Først kommer du ut i den, så går du bak scenen-
-og skifter til denne. Du får begge.
-Du fleiper? -Nei. Gud!
-Så redd jeg ble! Blir du så glad? -Ja!
Kom. Så glad jeg blir.
-Nå begynner jeg å gråte gledetårer. -Jeg også.
Unnskyld.
-Så fin du er. -Takk, det er du også.
Jeg skulle så gjerne ønske at du var min ordentlige søster.
Så søtt!
Det er så mye kjærlighet i henne.
Ingen får noensinne være slem mot et så fint menneske.
Gud...
Hun er helt fantastisk.
Vi får tenke litt: Hva er det første vi vil gi salen når du kommer inn?
-Jeg vil gjerne gi... -Hva slags stemning vil du skape?
Jeg vil skape stemning av at jeg som person er veldig usikker og blyg-
-og trekker meg gjerne unna. Jeg tenker meg dette sjenerte-
-og usikkerhetsfølelsen. Så gjør jeg sånn...
Jeg finner styrken og kraften. "Her er jeg."
"Ikke ignorer meg. Jeg er her og vil gi dere glede. Ta imot den nå."
Da blir det enda mektigere, at det er en hensikt.
Så blir det som en frigjøring. Da går vi for det.
Hallo, Pär. Janne Broman fra Fotografiska.
Jeg er i New York og ser på bygget. Alt er kjempeforsinket.
Det er kaos, det er bare en kjempestor byggeplass.
Du må løse lokalet på annen måte. Det fungerer ikke. Lykke til, Pär.
-New York! -Så fint du har ordnet det.
Tusen takk.
-Ja, ja... -Fint!
Kjempefint, Nicklas.
Så gøy det blir å dra til New York.
-Jeg fatter det ikke. -Ikke jeg heller.
Vi har bestilt fly og hotell. Alt er klart.
Problemet er lokalet, men det jobber vi med. Det er den 14. september.
-Nå? -Ja.
Jaha!
Vi vil være med på moteuka i New York i september.
- Det er om under en måned. -Det er jo moteuka.
Pär satset høyt da han sa at vi drar til New York, og at det er klart.
-Så var det ikke det. -Det som ikke er klart, er lokalet.
-Fleiper du? -Nei. Og det uroer jeg meg for.
Jeg har lovet alle i prosjektet at vi skal dra til New York denne uka.
Jeg kan ikke ta det tilbake.
Har du noen forslag til hvor vi kan være?
Nei, dessverre ikke.
Vi trenger et lokale på Manhattan-
-som kan ta imot 200-300 personer.
Det er virkelig snart, og det skjer veldig mye akkurat nå.
Det kan bli veldig dyrt også, ærlig talt.
Jeg trodde ikke at utfordringen med lokalet skulle bli så ekstrem.
Vi har lett som bare faen, men vi finner ingen.
Vi har lett etter 30-40 ulike, men ingenting har fungert.
Nå begynner det å vakle litt.
Tiden begynner å bli knapp, det er halvannen uke igjen.
Vi har fått kontakt med en kvinne som kanskje har en løsning.
-Hei, Sofia. Pär Johansson, Sverige. - Hei, hvordan går det?
Jeg er ikke så god i engelsk, men håper du kan hjelpe meg.
Ja, jeg skal hjelpe deg.
Vi har to etasjer med et showroom og en stor sal nede-
- der dere kan ha oppvisningen.
Vi har også en VIP-avdeling dere får tilgang til.
Jeg må åpne vinduet, for dette er flotte nyheter.
- Takk! -Jeg kan knapt tro at det er sant.
-Men jeg tror deg. - Det er sant.
-Det er min beste telefon noensinne. - Takk! Det var hyggelig å snakkes.
-Det samme. Ha det. - Ha det.
Dette er et studio der man kan gjøre masse ulike ting.
Man kan bygge om nesten alt. Det er plass til flere-
-og vi får mer plass til å gjennomføre det vi skal gjøre.
Vi skal øve nå, og det er siste uke, så vi må gjøre en catwalk.
Én, to, tre, fire, fem, seks...
I blomstene skal jeg sette Swarovski-krystaller.
Du kommer til å glitre som en...
Du er helt magisk!
Blir du helt...
-Hva plukker du? -Jeg plukker stjerner.
Stjerner, OK.
-Hvilken stjerne tar du først? -Den som er mammas stjerne.
Solveig heter den, for mamma heter Solveig.
Vi skal samles her, alle sammen.
Det er siste dag, og vi skal ha generalprøve.
Det er nytt for alle. Det er nytt for dere med klær og bevegelser.
Det er nytt for alle påklederne som er her. Derfor har vi valgt-
-at frem til lunsj skal kjøre nummer 1, 2, 3 og 4.
Alle skal gjøre hvert bytte og få trene og få inn rytmen.
Ja, da venter vi på Kitty.
Hvordan har du kommet hit?
Siden jeg ikke kan sitte uten at ryggen nesten bretter seg...
-...så gikk jeg hit. -Har du gått hit med krykkene?
Det var enten det eller å ligge i senga hjemme.
Vi kjører gjennom med klærne. Hva føler du selv? Er det akutt?
Jeg føler at jeg har så mye å lære.
-Prøv å gå og kjenn etter. -Da kan jeg være med om det løsner.
-Ja. -Derfor vil jeg være her og prøv.
-Du er rå. Ta tiden du trenger. -Greit.
Ingenting å være lei seg for.
Når vi skal øve, er det skarpt. Nå er vi i New York.
Vi virker klare. Vi gjør første gjennomgang av catwalken. Gå!
Bra, Ida!
Jeg syns virkelig synd på Kitty fordi hun har så vondt i ryggen.
Jeg lider virkelig når jeg ser henne.
Fint! Det er rått!
Jeg er veldig urolig.
Hva skjer med catwalken om Kitty ikke kan bli med til New York?
Kjempebra jobbet, alle sammen.
Dra hjem og nyt dette. Dere har vært utrolig gode.
-Snart flyr vi til New York. Kom an! -Ja da!
-Jeg vifter litt for deg. -Å, så deilig!
-Sånn. -Nå var det bedre.
Hva skjer om jeg ikke klarer den der?
Det er jeg som leder dere, jeg står først.
-Det hadde blitt kaos. -Det hadde det.
-Nei, det er lett for meg. -Er det det?
Ja.
-Du gjør aldri feil? -Nei.
Jeg er redd for at det skal komme gangstere som angriper oss-
-om vi skulle gå rundt i New York.
Jeg er veldig redd.
De pleier å være stressede i New York.
De pleier å gå... De går jo raskt.
Går jeg raskt, så ser jeg ikke skoene mine.
Da kan det hende at skolissene mine er oppe, og jeg kan snuble i dem.
Da kanskje jeg tabber meg ut der eller når jeg danser med deg.
Eller noe. Jeg tror at han sover nå.
Jeg er veldig gira og vil virkelig vise alle-
-som har vonde fordommer om oss-
-at vi skal jaggu meg vise dem at de tar feil.
Gud, jeg er så gira. Dette skal bli så morsomt!
-Har alle passene med? -Ja!
-Er det din første gang i USA? -Ja, det er det.
Jeg er kjempegira!
-Tenk at dette er New York! -Det tror ikke jeg heller.
Jeg forstår det fortsatt ikke. Er vi virkelig i New York?
Skal vi prøve å ta et bilde med denne bakgrunnen?
Ja, det gjør vi.
Unnskyld, kan du ta et bilde av oss?
Vi må stå sammen. Ida, kom frem her. Hopp ned her, Ida.
-Det ble kjempefint. -Takk!
Er du fotomodell? Du er så høy og slank.
-Så søtt av deg. Jeg er ikke det. -Du er veldig vakker.
-Takk! Det er du også. Ha en fin dag. -Du også!
-Så hun ut som en modell? -Ja, veldig.
Har du et spørsmål? Et øyeblikk. Hva ville du spørre om?
-Er du nervøs for catwalken? -Ja.
Litt nervøs er jeg for å gå på catwalken på lørdag.
Men jeg tenker...
...at det er veldig morsomt! Det blir kjempebra.
Hva er ikonene deres, hvem inspireres dere av innen motemiljøet?
Jeg elsker 80-tallet veldig.
Dolce & Gabbana og Gucci.
Ja! Jeg elsker det veldig høyt. Et øyeblikk, bare.
Hvorfor gjør dere catwalken? Hva er hensikten?
Vi gjør det fordi vi vil vise verden-
-at vi er like unike og gode på våre ulike måter-
-selv om vi har funksjonshemminger.
Vi vil prøve å skape glede og lykke for dem som ikke får oppleve dette.
Å gi dem håp og drømmer om at de òg kan oppnå store drømmer de har.
Om man har en stor drøm som man har drømt siden man var liten-
-syns jeg at man skal...
...oppfylle den ved å kontakte...
-Meg. -Ja, deg eller noen andre.
Tiffany & Company. Og Gucci.
-Dolce & Gabbana! -Sjekk solbrillene.
Jeg elsker denne jakka. Den koster...
-Den koster 8848 dollar. -OK...
Jeg har problemer med penger og pengers verdi.
-Det er noe rundt hundre, hva? -Om man tenker...
-Nesten 700 000 for en jakke. -Nesten 700 000 for en jakke.
Min kostet noe med tusen, tror jeg.
-Så legger du til en null. -En null til. Ja, da blir det tusen.
Det var dyrt.
Jeg skulle ønske meg en sånn her.
Jeg også. Skulle ønske at jeg hadde den.
Takk. Takk!
-Så flinke de var! -Ja, kjempeflinke.
-Gutta var gode. -Gutta.
-De var bedre. -Du syntes de var bedre?
-De viste underbuksa! -Underbuksene!
Ja, det er bedre!
For en jubel fra Nicklas da gutta kom inn.
Ja!
-Flaks at de ikke var nakne. -Ja, takk Gud!
Da hadde jeg nok besvimt.
-Ikke ditover, hitover! -Kom nå, Nicklas.
Kom, Nicklas!
Husker du da jeg kom til deg i Gislaved?
Ja. Det husker jeg.
-Nå står vi her. -Ja, nå står vi her. Helt utrolig.
Jeg har merket hvordan jeg har utviklet meg.
Jeg har blitt mer selvsikker og tryggere.
Jeg har modnet meg veldig, syns jeg.
Jeg føler meg mye gladere nå enn jeg gjorde før.
-Se her. -Jeg ser.
-Hele verden kommer til å se på deg. -Hele verden kommer til å se på meg.
Det er helt utrolig.
Pär...
I morgen er denne byen vår.
Jeg tror at en markering har havnet feil, eller om vi har målt feil...
-Hallo! -Hei!
Gud, så gøy det blir!
Jeg tenkte å ha en samling. Sett fra dere tingene.
-Nå er vi her. -Ja, nå er vi her.
-Ser dere hvor vi står? -Ja, på catwalken vår!
Jeg tenkte at vi skulle gå igjennom hvor markeringene er.
-Markeringer? -Kom og sjekk.
-Her. Du står der, Emma. -Hva sa du?
Still deg på den streken. Der gjør man entré.
-Entré, OK. -Du skal stå der, Hillberg.
En ting til. Her, når dere vender, går dere ut mot denne kanten.
Når dere snur dere, står dere sånn.
Er det brudekjolen, er det der vi skal gå sånn? Jeg forstår ikke.
Emma, vent. Akkurat som du gjorde i Hudik. Det var jo kryss i Hudik.
-Nå er det linjer. -Jeg forstår ikke helt.
Vent. Du kommer til å forstå det veldig godt.
Det er veldig strukturert, du kan helt slippe det.
Ta på deg morgenkåpen, så setter vi i gang.
Det er vanskelig og tungt.
Om det skulle gå galt, er jeg urolig og redd-
-for at publikum kommer til å tenke at vi er merkelige-
-som ikke klarer det.
At vi er underlige, dumme og sprø.
Skal jeg gå ved kanten, eller gjøre en U?
-Jeg forstår ikke hva jeg skal. -Du kan det jo.
Pär sier én ting, og mange andre sier noe annet.
-Da blir jeg rotete i hodet. -Jeg forstår.
Annika, Sanne og jeg stoler på dere.
Vi vet... Vi har jo vært sammen med dere en stund nå, at dere er proffer.
Dere trenger ikke være urolige. Dere skal eie salongen i kveld.
Folk kommer til å ramle av stolene.
Jeg har vondt i halebeinet og har ikke krykker som kan avlaste ryggen.
Hold deg mot meg. Det går kjempebra.
Nå skal vi hente Kittys krykke. Her!
-Sjekk, Alex. -Takk, snille.
Jeg er litt urolig på grunn av smerten-
-som jeg sliter med og har hatt en stund nå.
Men jeg skal ikke la det stoppe meg.
Dere... Samling på scenen halv. Om et kvarter.
Det er spennende og nervepirrende.
Litt engstelig blir jeg.
Samtidig tenker jeg at jeg bare skal være meg selv.
Ta det med ro og ha det gøy.
Jeg er normal. Det er sånn jeg ser ut.
Det er ingen som kan endre på det.
Alle på plass.
Vi setter i gang.
For ikke så lenge siden-
-ble funksjonshemmede som meg gjemt bort på store institusjoner.
Foreldre ble ofte oppfordret til å gi oss bort...
...og glemme at vi fantes.
Sånn er det fortsatt i enkelte land i dag.
Vi vil endre på det, og det er derfor vi er her i dag.
Jeg ber aldri om unnskyldning for den jeg er.
Jeg er stolt og vil bli respektert.
Ting har forandret seg, og nå er tiden inne til å skinne.
Bravo!
Det var klokkerent!
-Tvi, tvi. -Kom an!
Om mamma så meg, hadde hun tenkt: "Jenta mi, Gud!"
"Hun har jo talent."
"Ungen ser ut som en ekte fotomodell fra Vogue."
-Det gikk jo fantastisk! -Ja!
Jeg elsker denne jobben!
Kjære venner, ærede gjester, her kommer Emma Örtlund!
Jeg er så lykkelig.
Jeg synes at det er veldig gøy å være her i dag.
Og... Janne...
Vi er to prinsesser her i New York i dag.
Jeg føler meg fri når jeg jobber med Emma. Jeg føler glede.
Hvorfor det?
Jeg kan ikke forklare det...
Still et spørsmål til henne i stedet.
Vi er vakre, og mennesker med Downs syndrom er vakre.
Tiden er inne for at de skal få skinne, syns jeg.
Tusen takk. Dere er så vakre!
-Hvordan føltes det? -Det var helt magisk, altså.
Og aldeles, aldeles vidunderlig.
-Hva skal du gjøre nå? -Nå skal vi gå og shoppe!
Se! Jeg er i Amelia, på forsiden!
Jeg er i avisa også! Jeg er modell!
Vet dere hvordan man får veden til andre etasje?
Man tenner på den!
-Hillberg! -Ja.
-Våkne! -Jeg er våken.
-Nei, du sover. -Nei!
-Kjeften, Pär. -"Kjeften, Pär"?
Tekst: Audun Bie sdimedia