Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Раз, два три, чотири.
Музичний лист Брюса Спрінгстіна
Я зайнятий розмовою, що триває 45 років,
із цими чоловіками й жінками, якими я оточений, і з деким із вас.
З кимось із вас ми почали розмовляти зовсім нещодавно.
«BACKSTREETS»
Та в будь-якому разі
я намагався зробити цю розмову змістовною, веселою та цікавою.
Я почав грати на гітарі,
бо шукав когось, з ким можна розмовляти й листуватися.
Сталося краще ніж я міг сподіватися.
Знаю лише, що хоч і минуло багато часу,
я все одно відчуваю це нестримне бажання спілкуватися.
Відчуваю його щоранку, коли прокидаюся.
Воно не полишає мене весь день.
І ввечері, коли лягаю спати, я теж відчуваю його.
За останні 50 років воно жодного разу не зникало.
Не знаю, чому так.
Через самотність, голод, его, амбіції, прагнення,
потребу бути відчутим, почутим і визнаним
чи все це разом?
Знаю лише, що це один з найстійкіших потягів у моєму житті.
І моя потреба говорити з вами так само незмінно присутня,
як ритмічне биття мого серця.
Панове, підходьте ближче.
Беріть блокноти. Записуйте.
Беріть блокноти й підходьте.
Блокнот. Ось він.
Кращий, ніж у тебе.
Це ж треба! Сніг пішов.
-Точно. -Сніг пішов.
Ще вчора я сидів у дворі біля багаття до дев'ятої вечора.
А сьогодні сніг йде.
Отака погода в Нью-Джерсі восени.
Принаймні, вкінці.
-Вісім тактів з одного, так? -Так.
Тоді два такти з шести, два – з одного, два – з чотирьох.
Гаразд, спробуйте.
Раз, два. Раз, два, три, чотири.
Поки без бас-бочки.
Ми тут занадто затягуємо, Рою.
Має бути так: раз, два, три, чотири. Один акорд.
Рою, ти переходиш на мі мінор занадто рано.
-Тут брейкдаун. -Ні...
Не...
Тут... вісім тактів з одного.
«E Street Band» – точно настроєний інструмент,
неймовірно гнучкий і потужний.
Раз, два, три. Один акорд.
Вони можуть пурхати, як метелик, і жалити, як бджола.
За ті роки, що ми граємо разом,
ми навчилися працювати в студії так злагоджено й ефективно,
що нас можна порівняти з налагодженим двигуном перегонового авто.
Бас-бочка.
Ми – механізм, який почали створювати 45 років тому й удосконалюють роками.
І ми показуємо вам всю нашу силу, коли взаємодіємо з вами.
Зачекайте!
Акорди мають таку послідовність тільки у вступі.
Більше вона не повторюється. Далі дотримуйтеся нот пісні.
Ми виступаємо заради слухачів.
Платня чудова, та ми тут заради вас.
Це чудова новина!
Можемо спробувати дещо.
Це наше зобов'язання й наша мета,
якої ми будь-що маємо досягти.
Це маленький додатковий риф, не знаю, чи він тут заважає.
«E Street Band» – це не робота. Це покликання.
Це одна з найважливіших справ у вашому житті
й водночас це лише рок-н-рол.
Що ж, і-стрітери, зробімо це!
Ось мої друзі, чоловіки й жінки, з якими я працюю:
Стів Ван-Зандт...
Макс Вайнберґ...
Рой Біттан...
Ґеррі Теллент...
Патті Скалфа...
Нільс Лофґрен...
Чарлі Джордано...
Сузі Тайрел...
Джейк Клемонс.
Ще двох членів групи вже нема з нами:
Денні Фредерічі та Кларенса Клемонса.
Це «E Street Band».
Звучить добре. Дуже добре.
-Послухаємо? -Так.
Раз, два, три, чотири.
Рою, грай не так низько.
«E Street»!
Хочеш, щоб я грав вище?
-Не грай вище. -Гаразд.
Просто не грай так низько.
Нам тут весело!
У цій забігайлівці є офіціант?
Ні.
Треба працювати за графіком «Beatles», як раніше.
Три години – й пісня готова. Бітли так працювали.
Гарна ідея.
Якщо працюватимемо суботу й неділю, зробимо подвійний альбом.
Так, зачекайте.
Моя гітара чомусь реве, і я не можу її контролювати.
Вона грає в 30 разів гучніше, ніж вчора.
-Вийшла з ладу. -Зачекайте.
У Ґеррі проблема.
Перервемося на кілька хвилин, щоб її вирішити.
Вона сьогодні пласка. Плаский звук.
-Можеш оці пересунути. -Так.
Мені подобається, коли ми з ним скетимо,
потім він сам скетить, а тоді я починаю співати пісню.
А це... Можна ще раз послухати вступ?
Ми хочемо почути цю гармонію, яка виникає, коли співає Брюс...
Це мій кузен Френк. Оце не пропустіть.
Привіт! Як справи?
Найкращий танцюрист джіттербагу на всьому узбережжі Нью-Джерсі
й людина, яка навчила мене першим гітарним акордам.
Нічого собі!
Це все мої гітари.
Моя перша гітара – «Kent».
У тебе ж були й гітари із супермаркету?
Джордж Тісс мав таку. Про всяк випадок.
Еге ж. Така...
У Джорджа Тісса була гітара з динаміком у корпусі.
У самісінькій гітарі?
А ще в нас була гітара з динаміком у чохлі.
У тебе були старі гітари з «Sears and Roebuck»...
А, з «Sears»...
Обидві жахливі. У одній гітарі...
динамік був просто тут.
Жахливе звучання.
У нас у всіх такі були.
У сонячний липневий день
я стояв біля ліжка свого товариша по групі «Castiles»,
Джорджа Тісса.
Йому було 68, і, на останній стадії раку, він був на порозі смерті.
«THE CASTILES»
Джордж зустрічався з моєю сестрою Джинні
і якось після обіду витяг мене з мого дому на Саут-стріт,
і тоді почалася одна з найвизначніших пригод мого життя.
Я приєднався до своєї першої справжньої групи – «Castiles».
«Castiles» проіснували три важливі надзвичайно насичені роки –
з 1965 по 1968,
ціла вічність для 60-х
і легендарні три роки в плані історичних і культурних подій.
У той час небезпечно було бути членом молодої рок-н-рольної групи.
Це було дуже давно.
Та деякі речі вкарбовуються в серце й залишаються з тобою назавжди.
Вони визначають подальше життя.
Після смерті Джорджа
я залишився останнім живим членом неймовірних «Castiles»...
Останнім живим членом.
Я багато про це думав.
І ці роздуми вилилися в пісні, які я написав
для «Letter to you».
Музика просто приходить.
Так стається...
лише іноді.
Ця музика, ці пісні
нагадали мені про те, що я завинив моїм братам по зброї з Фріголда.
Тож це стало сердечною подякою Даяні та Джорджу Тіссу,
Барту Гейнсу, Френку Марзіотті, Курту Флуру,
Полу Попкіну, Бобу Альфано й Вінні Маніелло.
Моїм друзям, товаришам по гурту й однокласникам
у моїй першій і найбільш значущій школі року – «Castiles».
Це пісня «Last Man Standing».
Схоже, добре записалося. Так, добре.
Що скажеш, брате?
-Ласкаво просимо! -Два рази – добре.
Король, Джонні Бой Ландау.
Власною персоною.
Панове та пані! За тур!
Так.
-«Сан-Сіро»! -«Сан-Сіро»!
-Починаємо із «Сан-Сіро». -«Сан-Сіро». Поїхали.
-Перший з чотирьох вечорів. -Так.
-Класно. -Правда ж?
Чотири вечори в «Сан-Сіро».
-Це ж половина Італії. -Чому ні?
-Це вся Італія... -За один виступ вдень.
-Готуймося! -Еге ж.
Якось вони співали «Promised Land», коли ми вже перестали,
і ти не міг почати наступну пісню,
бо коли чуєш, як усі співають разом, хіба захочеш таке припиняти?
Ми виступали в Неаполі.
Вони співали шматочок мелодії з «Розаліти».
Маленький дивний шматочок з середини пісні, але причепливий.
Не головний приспів.
Дивний шматочок з середини пісні – ось, що люди співали.
Там, в Італії, усі люди надзвичайно музикальні.
Це мама, Дора, Іда і...
Ми тут сьогодні сидимо завдяки цим людям.
Так!
Френку, ти грав на гітарі?
Трохи. Оце знову почав грати.
У нього... тепер нова гітара.
Одного дня вийде на сцену разом із «E Street Band».
На твоєму місці я б погодився.
Точно.
Від початку поп для мене завжди був буйною медитацією.
Ми всі молимося по-своєму.
Я вмістив свої молитви в три хвилини на вінілових дисках.
Потужність чистого попу, краса простоти мелодії.
Повний портрет людини створений за хвилини.
Життя за 180 секунд або менше.
Якщо все зробите правильно, у цьому буде сила молитви.
Чудово, хлопці.
Мі.
Ля.
До-дієз мінор.
Соль-бемоль.
Думаю, одразу за соло саксофона має йти...
той куплет, де ти співаєш кожний рядок.
У нас є... інша версія цього місця.
Ми зараз про вступ до «Letter to you»?
-Так? -Можеш ще коротше.
Темп зростає, потім – велике крещендо. Розумієш?
Велике крещендо в... Бо він потужно вступить зі співом.
-І тарілки? -Так.
Так, хай буде.
Завдяки «E Street Band» я мрію, думаю й пишу масштабно.
Коли я знаходжуся серед друзів,
відпускаю на волю ту частину розуму, яку, здається,
бережу лише для них,
і заходжу в храм тисячі мрій.
Те, що відбувається в цьому храмі, для мене важливо.
Бог створив нас не досконалими,
та тут я намагаюся дати голос своєму доброму янголу.
Нам дані дорогоцінні знання та вміння,
користуватися ними треба відповідально.
А це – робота.
Робота, в основу якої можна покласти принципи любові, свободи й братерства –
старих ідей, які досі є фундаментом гарного життя
й гуманного суспільства.
Те, що відбувається в цьому храмі, важливо.
Тож, брати й сестри, де б ви не були...
освітімо цей храм нашим світлом.
-Добре. -Хочеш послухати?
Так, послухаймо.
Яке класне в нас групове звучання під час цього запису.
Просто прекрасне.
-Дякую. -Наче ми й не розходилися.
Ми розійшлися, щоб стати кращими. І знову зійшлися.
Точно.
Професоре, робіть те, заради чого ви народилися.
Грайте на дзвіночках.
Грай на дзвіночках.
Гратиму, щойно знайду навушники.
Як Ден Фредерічі грав на них.
Ден Фредерічі.
Його дух навідався до нас.
Завтра ми будемо записувати пісні п'ятдесятирічної давнини.
Я записав їх тоді в акустиці для демонстрації Джону Геммонду,
ще до виходу «Greetings from Asbury Park».
-Тексти там шалені. -Еге ж.
-Брюсе, в мене є ідея. -Кажи.
У приспіві, де ти співаєш...
а тоді вони стихають, може, просто зіграєш...
і тоді вони вступають. А там тільки ти.
-Чудово. Давай так. -Точно.
Там був літній майданчик. Влітку можна було грати надворі.
«LE TEENDEZVOUS» СЬОГОДНІ – «THE CASTILES»
Це був перший нічний клуб для підлітків, про який дізналися люди.
-Хто про таке чув? -Неймовірно.
Це був заміський клуб для тінейджерів.
Усі підлітки були із середнього чи вищого класу.
Були студенти з коледжів.
Тож виступати там, враховуючи наше походження,
було серйозним досягненням.
Гурт з Фріголда потрапив у «Le Teendezvous»?
Ви дійсно чудово виступали.
Зіграти можна було в цьому клубі й ще в шести клубах для підлітків
за один вікенд,
-а ще ж були клуби для ветеранів... -Пляжні клуби.
...клуби профспілок, Американського легіону, католицькі молодіжні клуби.
-Там рок-гурти виступали. -Дискотеки – спільні й університетські.
«Ghosts».
Рок-гурт є соціальною ланкою,
утвореною, виходячи з передумови, що всі разом
ми кращі ніж сума нас, як індивідів,
що разом ми можемо досягти того, чого не можемо досягти наодинці,
що разом ми маємо вищу мету.
У нашому гурті пісні та індивідуальне бачення мої,
але фізичним втіленням цього бачення,
створенням його в реальному світі, займаємося всі ми разом.
Ми – гурт.
Мені важко описати радість, яку я відчуваю, працюючи з гуртом.
Кімната просто сповнена ідеями.
Люди говорять одночасно. Ми починаємо й зупиняємося знову й знову.
Часто панує хаос.
Та раптом...
ми створюємо бомбу.
Пісня «Ghosts» про красу й радість, які ми відчуваємо в гурті,
і про біль, який переживаємо, втрачаючи один одного через хвороби й вік.
«Ghosts» – це спроба говорити до самого духа музики...
якого немає в кожного з нас поодинці і який ми можемо відкрити тільки разом.
У «E Street Band» він живе в нашій колективній душі...
і черпає сили з серця.
Цей приспів перед інструментальною частиною непотрібний.
Після «ghosts» можна одразу перегру, тоді наростання.
Барабанне крещендо?
-Так. -Без приспіву?
Шістнадцять тактів приспіву до барабанного крещендо.
-Буде так: А, АБ, АБ, Б, В. -Б, В.
Це куплет. «Б» – привиди, «В» – приспів.
Так. Повторімо.
«А» – це куплет, «Б» – привиди, «В» – приспів.
У нас досі є пауза перед третім куплетом.
-Ні, пауза перед... -Третім куплетом.
-Третій куплет це... -Тільки той рядок,
а тоді пауза вкінці.
Усе одно є третій куплет з паузами.
Якщо хочете знати, де пауза, дивіться на мене.
Я вам підкажу. Гаразд?
Нема підказки – нема паузи.
Так.
Гарний ритм.
Ось тут.
-Навпаки. -Так.
Ось тут звук має бути.
Гаразд. Спробую.
Хай буде. І вони вже хай з цим граються.
Оплески.
Запишемо оплески й беквокал.
Чудово!
Ця пісня, створена в 1972 році...
була й залишається для мене загадкою.
Так я тоді писав. Багато слів.
Було таке, що Клайв Дейвіс,
який направив мене у «Columbia Records» до Джона Геммонда,
зателефонував мені після випуску альбому «Greetings from Asbury Park»
і сказав, що хтось йому казав, що, якщо я не буду обережний,
використаю всі слова в англійській мові.
І цим кимось був Боб Ділан.
Оскільки я ставився до Боба як до ментора й брата, якого не мав,
я сприйняв ці слова дуже серйозно.
Але ці пісні посідають дуже тепле місце в моєму серці.
«Song for Orphans» – пісня про людину, що долає свої страхи,
сумніви й вплив свого часу.
Вона про самоствердження.
І, хоч у 1972 я був ще юним, я був високої думки про себе,
попри величезні сумніви.
Я був досвідченим і впевненим парубком, що грав на гітарі,
і відчував, що маю звершити щось важливе,
перемогти демонів, підкорити світ.
Це мав бути мій світ, яким би він не був.
У той час я відчував, що в мене на Землі є одна мета:
знайти свою долю, переконатися, що це вона, і реалізувати її.
Вийти на цю сцену й змінити ваше життя,
якщо зможу.
Я перемагав відчуття власної емоційної самотності,
відчуження від батьків у підлітковому віці,
й власними руками й з чужою допомогою будував
своє життя.
Цей гурт зараз належить мені,
я відповідаю за нього, у тому числі й фінансово.
Я це роблю.
Бо я був молодим, наполегливим, амбітним, і мені це було потрібно.
Мені було 22 роки.
Ще один день майстерності в студії.
Вип'ємо за потужний «E Street Band».
Половина є.
Гадаю, більше.
Приємно.
У 50-ті крізь Фріголд проходили потяги –
пасажирські й вантажні.
Довгими літніми вечорами ми чекали на них,
щоб застрибнути й проїхатися з одного кінця міста в інший,
або просто підкласти пенні на рейки
й підібрати їх потім, пласкими й гарячими.
Потяги приходили й ішли геть раптово, як смерть.
Коли я був малим, я звик до смерті,
яку бачив на нічних пильнуваннях біля тіл італійських й ірландських родичів.
Коли вам шість чи сім років ви вже мали заходити з батьками
в похоронне бюро, тримаючи їх за руку,
проходити крізь натовп до гробу,
ставати біля нього на коліна й зблизька дивитися в очі смерті.
Ваші батьки жваво спілкувалися.
Через якийсь час
ви їхали додому, а вашу душу заповнювало дивне відчуття
жахливого завершення.
Удома ви ставали на коліна біля ліжка й промовляли:
«Я лягаю спати й прошу Господа берегти мою душу.
І якщо я помру уві сні,
нехай Господь забере її».
«Якщо я помру уві сні».
Ця частина мені ніколи не подобалася.
Ці слова були постійним нагадуванням...
що одного дня ми закриємо очі
й сіре вечірнє небо розгорнеться над нами,
принісши довгий вічний сон.
Ми тут вже... четвертий день.
Хотів раніше прийти, та був застуджений.
-І сказав собі: «Ні, зачекаю». -Нічого. Коли б не прийшов – добре.
Ми просто... записуємо пісні й слухаємо їх.
Добре.
КЛЕРЕНС
Джейк Клемонс бере участь у своєму першому
-офіційному записі з «E Street Band». -Ого!
Не нервуй.
Народ, ви так гарно грали.
Коли слухаєш ці пісні в записі, вони звучать фантастично.
Вони сповнені надії. У вас це виходить.
-Так. -Будьмо.
За мого нового боса.
-Так! -За надію.
-І за Здорованя. -Здорованю.
-За Здорованя. -За нього.
-Денні Фредерічі. -Денні.
За Денні Фредерічі.
Куди ми потрапляємо після смерті?
Може, нікуди.
А може – всюди.
Може, наша душа живе в ефірі,
у місці на небі, де нема зірок,
і здіймає хвилі, як камінь, що кинули в тихе озеро.
Ці хвилі – життя людей, на яких ми вплинули
протягом свого життя.
Ніхто не знає, куди його душа потрапить і скільки хвиль здійме.
А може, шлях тільки вниз, і на ньому тільки кістки, бруд, глина й черепахи.
Я не знаю.
Але я горював від думки,
що ніколи знову не побачу тих, кого любив і втратив.
Але ті, хто помер, ніколи повністю не зникають.
Ми бачимо їх на знайомих вулицях,
у порожніх клубах...
і ночами, які давно минули.
Вони рухаються в тінях, видимі тільки краєм ока.
Ми бачимо їх уві снах.
Приспів.
Ось такий вигляд вона має. Дуже проста.
Мило.
У ній є величність.
-Стівене? -У мене є.
-У всіх є? -У мене є.
-У всіх. -Гаразд. Що я можу сказати?
Будемо писати музику, доки дуба не вріжемо.
Доки кінцівки не відваляться.
-Отакої. -Доки ми всі дуба не вріжемо.
Я лише скажу, що найбільшим... щастям
у моєму житті були і є миті,
коли я стою за стійкою мікрофона, а ви стоїте за мною.
Це найкраще виконання для запису.
Стало ще краще. Я в захваті.
Усі грають разом, одночасно, в одній кімнаті.
Завдяки цьому й звучання таке виходить.
Знаєте, це...
один з найбільш значущих досвідів у моєму житті.
-Я вас усіх люблю безмежно. -Дякую.
-Безмежно. -Усе починається з пісень.
Усе завдяки пісням. Так?
А натхнення для їхнього написання
приходить, бо я знаю, що їх гратимете ви.
Ми чудово проведемо час.
Пане Ландау, ви теж непогано попрацювали.
Добре.
Ви тут сиділи й слухали. Це важка робота.
-Поїхали. -Поїхали.
Вік.
Вік приносить перспективу в мить прозріння в старості,
коли людина опиняється на порозі смерті.
Ви ясно бачите...
що залишилося мало часу.
Мало осяяних зорями ночей, мало снігопадів...
свіжих осінніх вечорів, дощових літніх днів.
І ви питаєте себе, як ви живете й чи має значення ваша робота.
Як ви ставитеся до друзів, родини, коханої людини.
У гарні дні на вас сходить благословення.
Воно обіймає вас,
і ви відчуваєте свободу й глибоку приналежність до цього світу.
Це ваша винагорода: бути тут.
Це те, що змушує вас вставати зранку...
Шанс знову отримати це благословення.
Коли ви мастите тост маслом, вдягаєтеся чи їдете з роботи додому,
ви раптово переживаєте ці миті,
коли можете відчути на своєму плечі лагідний дотик Бога.
І ви усвідомлюєте, як вам пощастило.
Пощастило, що ви живі,
що живете в цьому світі, сповненому краси, жаху й надії.
Бо все зводиться до цього: до шансу.
Жити у світі, де вам пощастить покохати, пощастить бути коханими.
І ви продовжуєте жити, доки це не збагатить вас,
доки піт, кров і гіркі сльози не набудуть сенсу.
Продовжуєте жити, допоки світло зі згасаючих далеких зірок
не впаде до ваших ніг.
Живіть. І хай Бог благословить вас.
Музичний лист Брюса Спрінгстіна
Так.
Це була...
Гадаю, це перша пісня, яку ми написали з Джорджем.
Називається «Baby I».
Щось там.
Я маю це порепетирувати вдома.
ПОДЯКА Й БЕЗМЕЖНА ЛЮБОВ: ПАТТІ, ІВАНУ, ДЖЕСС ТА СЕМУ
ПРИСВЯЧУЄТЬСЯ ПАМ'ЯТІ ДЖОРДЖА ТІССА І «CASTILES» ІЗ ФРІГОЛДА
Переклад субтитрів: Анастасія Черевко