Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Ett, två, tre, fyra.
Jag är mitt i ett 45-årigt samtal
med de män och kvinnor jag omges av, och med några av er.
Med några av er har jag börjat prata nyligen.
I vilket fall
har jag försökt göra samtalet nödvändigt, roligt och underhållande.
Jag började spela gitarr
för att jag sökte någon att tala och utbyta idéer med.
Det slutade mycket bättre än jag hade vågat drömma om.
Jag vet bara att efter så här lång tid
känner jag fortfarande ett starkt behov av att kommunicera.
Det finns där när jag vaknar på morgonen.
Det följer mig tätt inpå under dagen,
och det finns där när jag lägger mig på kvällen.
Det har inte upphört en enda gång under de senaste 50 åren.
Jag vet inte vad det beror på,
om det är ensamhet, hunger, egoism, ambition, en längtan,
ett behov av att ses och höras, bli igenkänd,
eller alltihop?
Jag vet bara att det är mitt livs mest oföränderliga impuls.
Lika pålitligt som mitt eget hjärtas rytmiska slag
är mitt behov att tala till er.
Mina herrar, kom och samlas här.
Ta fram era anteckningsblock och skriv.
Ta anteckningsblocken och sätt er.
Anteckningsblocket. Jag har det.
Bättre än ditt.
Jisses, det snöar.
-Ja. -Det snöar.
Igår satt jag ute på gården vid brasan till klockan nio på kvällen.
Idag snöar det.
Det är typiskt höstväder i New Jersey.
Slutet av hösten.
-Åtta takter av en, va? -Ja.
Sedan två takter sex, två takter ett, två takter fyra.
Okej, prova.
Ett, två. Ett, två, tre, fyra.
Ingen fot än.
Vi går för långt där, Roy.
Det är ett, två, tre, fyra. Ett ackord.
Roy, du går till E-moll för snabbt.
-Det står så. -Nej...
Inte...
Jo, det är åtta takter av ett.
E Street Band är ett finstämt instrument
som är flexibelt och kraftfullt.
Ett, två, tre. Ett ackord.
De kan flyta som en fjäril och sticka som ett bi.
Under alla år vi har spelat tillsammans
har vi utvecklat ett språk och en effektivitet i studion
som kan jämföras med en finjusterad racermotor.
Fot.
Vi är en sammanhållande enhet som slipats i 45 år,
och det är den kraften vi för vidare till er.
Vänta.
Introt är bara introt,
det kommer inte tillbaka. Sedan är det bara sången som gäller.
Vi framträder till vår publiks tjänst.
Vi får bra betalt, men ni är anledningen till att vi finns.
Det är en stor nyhet.
Det här kan vi prova.
Det är vårt engagemang som stärker vårt syfte,
känslan av att det är på liv och död.
Det är ett extra riff, men det kanske är i vägen.
E Street Band är inte ett jobb, utan ett kall.
Det är både det viktigaste i livet
och, förstås, bara rock'n'roll.
Okej, E Streeters, nu kör vi!
Det här är mina vänner, männen och kvinnorna jag jobbar med:
Steve Van Zandt...
Max Weinberg...
Roy Bittan...
Garry Tallent...
Patti Scialfa...
Nils Lofgren...
Charlie Giordano...
Soozie Tyrell...
Jake Clemons.
Två stycken är frånvarande...
...Danny Federici och Clarence Clemons.
Det här är E Street Band.
Det låter jättebra.
-Ska vi lyssna? -Japp.
Ett, två, tre, fyra.
Roy, lite mer music box.
E Street, E Street!
Ska jag spela högre?
-Gör inte det. -Okej.
Bara inte så lågt.
Vi har kul, för fan.
Finns det någon servitör här?
Nix.
Vi ska tillbaka till vårt Beatles-schema.
Tre timmar per låt. Beatles gjorde så.
Det låter bra.
Jobbar vi lördag och söndag har vi ett dubbelalbum.
Okej, vänta.
Min gitarr brusar, jag kan inte göra något åt det.
Det är bara 30 gånger högre volym än igår.
-Vi kom av oss. -Okej, vänta.
Garry har ett problem.
Okej, vi tar några minuter och jobbar på det.
Det låter tunt idag.
-Du kan flytta över dem. -Ja.
Jag gillar när jag doar med honom,
och sedan sjunger han själv, och sedan kommer jag in igen.
Får jag höra ingången igen?
Vi vill höra stämman när Bruce sjunger...
Det här är min kusin Frank. Se till att vi får med det.
Hej, hur är det?
Prisvinnande jitterbug-dansare från New Jersey
och mannen som lärde mig spela gitarr.
Wow.
Mina första gitarrer.
Min Kent, min första.
Du hade väl ett par Sears och Roebuck?
George hade en, med förstärkaren i fodralet.
Ja. En av de...
George Theiss hade en med högtalaren i gitarren.
Inuti gitarren?
Vi hade också en där den satt i fodralet.
Sears och Roebucks gamla...
Åh, Sears.
Båda var hemska. Den med högtalaren i...
Titta, här.
Den lät hemskt.
Alla hade en sådan.
En solig julidag
stod jag intill min gamla bandmedlem i Castiles säng,
George Theiss.
Han var 68 år och nära döden i sista fasen av lungcancer.
George var ihop med min syster Ginny
och drog mig hemifrån South Street en eftermiddag
på ett av mitt livs största äventyr.
Jag skulle börja spela med mitt första riktiga band, Castiles.
Castiles varade i tre viktiga, historiskt explosiva år
från 1965 till 1968,
en evighet på 60-talet
och tre episka år av historiska och kulturella händelser.
Det var som en tickande bomb att vara med i ett ungt rockband.
Det var längesedan,
men vissa saker fastnar och släpper en aldrig.
Som en livstidsdom.
När Georg dog
var jag den sista medlemmen i Castiles...
...den sista överlevande.
Jag tänkte på det... länge.
De meditationerna blev sångerna jag skrev
till Letter to you.
Musiken bara kommer.
Ibland... bara ibland,
går det till så.
Den här musiken, de här låtarna,
påminde mig om min skuld till mina vapenbröder från Freehold.
De är ett djupt, hjärtligt tack till Diana och George Theiss,
Bart Haynes, Frank Marziotti, Curt Fluhr,
Paul Popkin, Bob Alfano och Vinny Maniello.
Mina vänner, bandmedlemmar och medstudenter
i min första och största rock-skola, Castiles.
Det här är "Last Man Standing".
Det där lät bra.
Eller vad tycker du?
-Välkommen! -Två gånger var bra.
Kungen, Jonny Boy Landau.
I egen hög person.
Mina damer och herrar, för turnén!
Ja.
-San Siro! -San Siro!
-Öppningskonsert i San Siro. -San Siro. Varsågod.
-Den första av fyra kvällar. -Ja.
-Det gillar jag. -Eller hur?
Fyra kvällar i San Siro.
-Det är halva Italiens befolkning. -Varför inte?
-Det är hela befolkningen... -Och bara matinén.
-Nu kör vi. Gör er redo! -Ja.
Jag minns en gång när de sjöng "Promised Land" och vi slutade spela,
och du hade svårt med att börja nästa låt,
för när man hör allt det, vem vill sluta?
Vi spelade i Neapel.
De sjöng egna riff av "Rosalita".
Som egna, inre öronmaskar.
Inte de självklara, de man tror.
Konstiga små saker inne i låten som jag hörde sjungas.
Hela befolkningen där är så musikalisk.
Det är därifrån mamma och Dora och Eda och...
Vi sitter här idag för de är vårt folk.
Ja.
Frank, spelade du gitarr?
Lite grann, inte mycket. Jag ska börja igen.
Han har en ny gitarr.
Han får stå på scen med E Street Band en dag.
Vore jag du skulle jag dra fördel av det.
Jag vet.
För mig har pop alltid varit en hes meditation.
Vi har alla våra egna sätt att be på.
Jag begränsade mina böner till tre minuter och en 45-varvsplatta.
Styrkan i ren pop är en vackert förenklad melodi,
en hel karaktärsstudie på ett par minuter.
Livet på upp till 180 sekunder.
Får man till det har den styrkan av en bön.
Bra jobbat, hörni.
E.
A.
Ciss moll.
Gess.
Vi borde gå direkt från saxofonsolot till...
...versen där du sjunger varje textrad.
Vi har en lite annan version, det är allt.
Ett intro till "Letter To You"?
-Så? -Kortare än så.
Det byggs upp och sedan ett crescendo. Förstår du?
Ett starkt crescendo till... Han kommer in och sjunger högt.
-Vid cymbalen? -Ja.
Ja, låt det vara så.
E Street Band får mig att drömma, tänka och skriva stort.
När jag är med mina vänner
tar jag fram en del av mig som är reserverad
åt bara dem,
och jag är bland tusen drömmar.
Det som händer här är betydelsefullt för mig.
Vi har inte skapats perfekta av Gud,
men här försöker jag tala med mina bästa änglars röst.
Vi har fått verktygen och utrymmet i själen
att se till och ansvara för,
och det kräver arbete.
Ett arbete som bygger på principerna kärlek, frihet, broderskap,
urtida idéer som ännu idag utgör grundstenen för ett gott liv
och ett humant samhälle.
Det som händer här i huset har betydelse.
Så bröder och systrar, var ni än befinner er...
...nu tänder vi här i huset.
-Bra. -Vill du lyssna?
Ja, vi lyssnar.
Vilket gruppsound vi har.
Det låter toppen.
-Tack. -Precis som förut.
Vi skildes åt, men vi har bara blivit bättre. Nu är vi tillbaka.
Just det.
Professorn, gör det du är född till.
Spela klockspelet.
Så snart jag får hörlurar.
I Dan Federicis anda, tack.
Dan Federici.
Hans ande hemsöker oss.
Imorgon spelar vi in låtar som är 50 år gamla.
Jag spelade in dem akustiskt vid tiden för John Hammond-demon,
innan Greetings from Asbury Park.
-Var beredda på en galen text. -Ja.
-Jag har en idé till dig, Bruce. -Säg.
I refrängen där du...
...och sedan väntar de, kan du spela...
...kommer de in. Så det är bara du där.
-Det kan vi absolut göra. -Precis.
På sommaren hade jag en uteplats där vi spelade. Det var fint.
IKVÄLL CASTILES
Det var den första tonårsnattklubben någon hade hört talas om.
-Vem hade hört om något sådant? -Otroligt.
Det var som en country club för tonåringar.
De flesta var medel- och övre medelklass.
Collegestudenter gick dit.
Så fick man en spelning, speciellt om man kom varifrån vi kom,
så var det en grej.
Bandet från Freehold som kom in på Teendezvouz?
Då var man tillräckligt bra.
Det, och sedan sex andra hullabaloo-klubbar att spela på
samma helg,
-för att inte tala om VFW... -Strandklubbarna.
...fackföreningsställena, veteranklubbar, katolsk ungdom...
-Det var ställen rockband kunde spela på. -Dansställen, studentfester.
"Ghosts."
Ett rockband är en social enhet
grundat i förutsättningen att alla tillsammans
är bättre än var och en för sig,
och kan uppnå något man inte kan uppnå ensam,
och på så vis kan man nå längre.
I vårt band är sångerna och visionen min,
men det fysiska utförandet,
närvaron i världen, tillhör oss alla...
Vi är ett band.
Glädjen jag känner när jag jobbar med dem är svår att beskriva.
Idéer utbyts hela tiden.
Alla talar i mun på varandra. Det finns inga början och avslut.
Ofta råder förvirring.
Sedan plötsligt...
...blir det dynamit.
"Ghosts" handlar om skönheten och glädjen att vara i ett band,
och om smärtan att förlora varandra till sjukdom och tiden...
"Ghosts" försöker tala till själva musikens ande...
...som ingen av oss äger, men bara kan upptäcka ihop och dela.
I E Street Band, finns den i den kollektiva själen...
...som drivs av hjärtat.
Refrängen före uppehållet behövs inte.
Du kan gå från "ghosts" direkt till uppehållet, och sedan bygga.
Du menar trummornas uppladdning.
-Japp. -Utelämna refrängen?
Sexton takter refräng till trummornas uppladdning.
-Det blir A, AB, AB, C. -B, C.
Det är versen. B är ghosts. C är refrängen.
Ja, och igen.
A är versen, B ghost, C refrängen.
Vi har kvar avbrottet före tredje versen.
-Nej, vi avbryter innan... -Tredje versen.
-Tredje versen är... -Bara den textraden,
och avbryt sedan i slutet där.
Det blir ändå en tredje vers med stoppen.
Alla som undrar var avbrottet är, titta på mig.
Ni får en vink, okej?
Annars, sluta inte.
Ja.
Bra takt där.
Där. Nu.
-Ja, så motsatsen. -Ja.
Ta mig här.
Okej. Prova.
För att få in det. Sedan kan de leka med det.
Klapp.
Vi kör klappen och la-da.
Perfekt!
Låtarna från 1972...
...var och förblir ett mysterium.
Jag skrev bara så på den tiden. Ordrikt.
Clive Davis, faktiskt,
han som signade mig till Columbia Records med John Hammond,
ringde kort efter vår skiva Greetings from Asbury Park släpptes
och sa att någon hade ringt honom och sagt att om jag inte var försiktig
så skulle jag använda upp hela engelska språket.
Han sa att det var Bob Dylan.
Bob var som en mentor och den bror jag aldrig haft,
så jag tog de orden på högsta allvar.
Jag vet bara att de sångerna har en speciell plats i mitt hjärta.
"Song For Orphans" handlar om att övervinna sina rädslor,
tvivel, tidsandan.
Om att kämpa för att få ta plats.
För att vara så ung hade jag höga tankar om mig själv 1972,
trots min stora osäkerhet.
Jag var ett erfaret gitarrspelande ungt lejon,
och jag kände att jag hade en uppgift,
demoner att bekämpa och en värld att vinna.
Min värld, vad den nu var.
Jag kände att jag fanns till för en enda sak,
att möta, konfrontera och bekräfta mitt öde.
Att gå upp på scenen och förändra någons liv,
om jag kunde.
Jag hade övervunnit min känslomässiga övergivenhet,
mina föräldralösa tonår,
och jag byggde med egna händer och lite hjälp
en egen plats.
Förbundet stod i mitt namn nu,
och jag skulle ta ansvar för det.
Det skulle bli gjort.
Jag var ung och hård och hungrig, och jag behövde det.
Jag var 22 år.
Ännu en mästerlig dag i studion.
Skål för E Street Band.
Hälften avklarat.
Mer, tror jag.
Gott.
Tåg, både passagerar- och godståg,
passerade genom Freehold på 50-talet.
Under långa sommareftermiddagar
väntade vi på dem och tjuvåkte mellan städer
eller la mynt på spåren
och tog sedan upp dem tillplattade.
Tågen kom och gick lika snabbt som döden.
Som barn blev jag van vid döden
tack vare alla irländska och italienska likvakor i min familj.
Vid sex-sju års ålder förväntades man gå med föräldrarna
till begravningsbyrån. Man höll dem i handen
och trängdes genom folkmängden fram till kistan.
Man böjde knä vid sidan om den och stirrade döden i ögonen.
Föräldrarna minglade.
Sedan, efter ett tag,
åkte man hem med en underlig känsla av skräckfylld fullbordan...
...som fyllde ens unga själ.
Tillbaka hemma böjde man knä vid sängen:
"När jag går till sömns Gud bevare min själ.
Och dör jag innan jag vaknar,
ber jag Gud ta min själ."
"Om jag dör innan jag vaknar."
Jag tänkte aldrig på den delen.
Det klargjorde för mig...
...att vi en dag skulle sluta ögonen
och den gråa kvällshimlen skulle öppna sig över oss...
...och vagga in oss i en lång och ändlös sömn.
Vi har varit här i... Det här är fjärde dagen.
Jag tänkte komma tidigare, men jag blev förkyld.
-Jag sa: "Nej, vänta." -Ingen fara, när som helst går bra.
Vi ska bara spela in och lyssna på dem.
Bra.
Jake Clemons med sin första officiella inspelning,
-solo med E Street Band. -Wow.
Ingen press.
Ni spelade jättebra.
Lyssnar man på de låtarna låter de väldigt bra.
Så jag är hoppfull. Ni är grymma.
-Ja. -Skål.
För min nya chef.
-Ja, baby. -För hoppet.
-Vi får inte glömma Big Man. -Big Man.
-För Big Man. -Big Man.
-Danny Federici. -Danny.
-Danny Federici. -Danny Federici.
Vart tar vi vägen när vi dör?
Kanske ingenstans...
...eller överallt.
Själen kanske stannar i etern,
i delen av himlen utan stjärnor
och ploppar ut som en sten som släpps i en stilla sjö,
och ringarna är de människor vars liv vi berört
under våra liv på jorden.
Ingen vet vart eller hur långt själen kan låta, eller resa.
Eller så är det bara ben, jord och lera hela vägen.
Jag vet inte.
Men jag blir sorgsen vid tanken
på att aldrig mer få träffa de jag älskat och förlorat.
Men de som dött försvinner aldrig riktigt.
Vi ser dem ofta på hemtama gator,
på tomma klubbar...
...och i sena kvällar från länge sedan.
De rör sig i skuggor som vi kan skymta endast i ögonvrån.
Vi ser dem i våra drömmar.
Refräng.
Det är grejen. Grundläggande, eller hur?
Fint.
...magnifikt på något sätt.
-Steven? -Nej tack.
-Vill ingen ha mer?
-Det är bra. -Vad kan jag säga?
Vi fortsätter tills vi stupar, hörni.
Tills hjulen ramlar av.
-Just det. -Tills vi alla ligger i kistan.
Allt jag kan säga är att det bästa...
...fortsätter att vara
att stå bakom mikrofonen med er bakom mig.
Det här är det bästa vi har spelat in, tror jag...
Det har bara blivit bättre. Otroligt.
Att spela allihop tillsammans i samma rum
och att få det att låta så bra...
Det är...
...en av mitt livs djupaste erfarenheter.
-Jag älskar er bortom ord. -Tack.
-Bortom ord. -Det börjar med låtarna.
Det är sångerna, eller hur?
Inspirationen till låtarna
kommer från vad jag vet att ni kommer att spela.
Vi ska ha en massa kul.
Mr Landau, du är inte så dålig heller.
Okej.
Att sitta här och lyssna, det är hårt arbete.
-Nu kör vi. -Ja.
Åldrande.
Åldrandet ger perspektivet man får i nattens klarhet
på spåren där man ser ett ankommande tåg.
Det går strax upp för en...
...att man inte har mycket tid kvar.
Bara ett antal stjärnfyllda nätter, snöfall...
klara hösteftermiddagar, regniga midsommardagar.
Så hur man beter sig och arbetar spelar roll.
Hur man behandlar sina vänner, sin familj och sin älskade.
Goda dagar är som en välsignelse
som håller armarna om en,
och man är fri och djupt inne i och av den här världen.
Det är belöningen: att få vara här.
Det är det som får en att gå upp på morgonen...
...en ny chans att få den välsignelsen.
Medan man brer smör på frukostbrödet, klär på sig eller kör hem från jobbet,
snubblar man på de stunderna
när man känner Guds hand varsamt ligga på axeln.
Och man inser vilken tur man har.
Tur att få leva,
att få andas i den här världen av skönhet, fasa och hopp.
För det är vad som gäller: att ha tur.
En värld där man har tur om man får älska och bli älskad.
Så man fortsätter tills det fyller upp en,
tills svetten, blodet och tårarna får en mening.
Man fortsätter tills ljuset från de avlägsna stjärnorna
faller för ens fötter.
Gå, och må Gud välsigne dig.
Ja.
Okej, det här var...
...den första låten George och jag skrev,
och den heter "Baby I".
Ungefär.
Det måste jag hem och öva på.
TACK OCH ALL KÄRLEK TILL PATTI, EVAN, JESS OCH SAM
TILL MINNE AV GEORGE THEISS OCH CASTILES FRÅN FREEHOLD, NJ
Undertexter: Madeleine Person